Heather Harpham Happiness

The Crooked Little Road to Semi-Ever After

Copyright © 2017 Heather Harpham

Translation © 2018 by Zuzana Dudíková

Jacket design © 2018 by Vladimíra Rozložníková

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5871-6

Mojej mame Jessice Flynnovej, stelesnenej milote a láskavosti

PROLÓG

MOJA NAJLEPŠIA KAMARÁTKA Z VYSOKEJ ŠKOLY Suzi ma už roky obviňuje, že si niektoré udalosti nepamätám. Napríklad večierky, na ktorých sme boli, mužov, s ktorými sme sa bozkávali, či dievčatá, o ktorých sme klebetili, alebo výlet do Juhovýchodnej Ázie, na ktorý sme sa vybrali. Viem, že v Juhovýchodnej Ázii sme strávili desať mesiacov a že na lodi medzi ostrovmi Sumatra a Bali pristál Suzi pri uchu lietajúci šváb veľký ako päsť. Pamätám si aj to, že som zo seba nevládala dostať nič okrem: „Suzi, obrovský chrobák, obrovský chrobák!“ Áno, viem, že sme chodili na večierky, kde sme sa bozkávali s mužmi a ohovárali baby (na to, aby sme sa bozkávali s babami a ohovárali mužov, sme neboli dostatočne odvážne a výstredné). Podrobnosti sú však väčšinou zahmlené alebo úplne chýbajú.

Niežeby som bývala opitá. Pijem veľmi málo. A nie je to ani preto, lebo by som si nechcela pamätať, práve naopak. Mozog mám však jednoducho naladený na prítomnosť. Aj moje zamestnanie si vyžaduje improvizáciu. Som vyškolená na to, aby som venovala pozornosť tomu, čo sa deje tu a teraz. Preto presne viem, čo sa deje, keď toto píšem. Som s priateľkami na každoročnej dovolenke v Novom Mexiku. Dve čosi píšu vonku na lavičke vo svetle žltej žiarovky. Medzi nimi stojí váza so štyrmi chryzantémami. Jedna priateľka má blýskavé zlaté plniace pero. Je Európanka, veľmi bohatá. Všetko, čo má, sa leskne, a často veci rozdáva. Druhá píše obhryzenou tupou ceruzkou, z ktorej sa olupuje žltá farba. Je Američanka, úžasne bystrá, a nemá peniaze. Škrabot pier po papieri dopĺňa jednotvárne cvrlikanie cvrčkov. Ak sa ma na budúci týždeň opýtate, ako by som opísala túto chvíľu, možno si zapamätám tie cvrčky. Zvyšok – zlaté pero, obhryzená ceruzka a dokonca aj všadeprítomný pocit spokojnosti vyplývajúci z tichej spoločnosti dobrých priateliek – vyprchá. Moja pamäť si zachová spomienky na to lesklé, pekné, jednoduché a zvyšku sa zbaví. Je jednoducho prieberčivá. Napríklad si dobre pamätám večer, keď som sa zoznámila so Suzi. S priateľom z vysokej školy sme sa viezli autom po tenkej kľukatej ceste do areálu školy na jednom vŕšku v Severnej Kalifornii. Po stredovej čiare kráčala Suzi, štíhla, s hrivou hustých vlasov. Zastali sme a ponúkli sa, že ju zvezieme. Dievča, o ktorom som toľko počula, bolo odrazu skutočné a sedelo na zadnom sedadle v aute so mnou. Obrátila som sa a pozdravila sa jej. Tvár jej prerušovane zalievalo svetlo pouličných lámp a zvýrazňovalo nápadné lícne kosti, ružovú pleť Írky a láskavé oči. Veľké láskavé oči.

Nepamätám si každý indonézsky ostrov, ktorý sme v deväťdesiatom prvom navštívili, ale presne viem, ako Suzi vyzerala v ten večer na jeseň roku tisícdeväťstoosemdesiatsedem. Pamäť je zaťatá, revizionistická a vrtkavá. Všetko, čo vám rozpoviem, bude podfarbené presvedčením, zaujatosťou a túžbou, podobne ako dejiny. Bude to jednostranný pohľad. Čas spätne ohýba fakty podľa našich želaní. Pokúsila som sa spomenúť si na všetko podstatné, aj na udalosti, ktoré som si nechcela pamätať. Znovu a znovu som čítala poznámky, ktoré som postupne spisovala a ktoré odrážali pohľad na veci rovnako ako zaznamenané fakty. Predovšetkým som sa usilovala prísť na to, ako vyrozprávať príbeh, ktorý nie je iba o mne.

DVE POBREŽIA

1

MOJE PRVÉ DIEŤA, DIEVČATKO, SA NARODILO pred siedmou v jeden jarný večer. Bolo drobné a bucľaté, s hmotnosťou niečo vyše dvoch kilogramov. Voňalo po prekrojenom jabĺčku a slaných praclíkoch, tieto vône si prinieslo z prostredia, v ktorom sa dovtedy nachádzalo.

Pôrodná asistentka sa však tvárila ustarostene. „Na donosené dieťa je akási malá,“ zopakovala niekoľkokrát. „Mali ste v tehotenstve nejaké problémy alebo ťažkosti?“

Chcela som sa spýtať, či sa do toho ráta aj zlomené srdce alebo to, že do postele si so mnou namiesto otca bábätka líhal verný pes.

„A navyše,“ pokračovala asistentka, „je aj akási žltá.“

„Po našich gréckych predkoch,“ zamiešala sa moja mama.

„Všetci sme takí dožlta.“

Pôrodná asistentka mi konečne vložila do náručia voskovobledé stvoreniatko, strapaté a ubabrané od krvi. Neusmievalo sa nežne ako bábiky z môjho detstva, ale bolo to skutočné bábätko a bolo moje.

Vdýchla som do seba jeho vôňu a mozog mi v tej chvíli zaplavila vlna šťastia. Všetky neuróny akoby stále dookola opakovali: „Áno, áno, áno, to je ono!“ Táto reakcia je pevne daná, aj zvieratá rozoznávajú svoje mláďatá podľa vône. Pre mňa to však bolo niečo neopísateľné. Ovoniavanie dcérky vo mne vyvolávalo eufóriu podobnú asi nefalšovanej rozkoši pri prvom fajčení kokaínu. Po niekoľkých hodinách života mimo maternice už voňala menej po jablkách a viac ako kov, možno cín alebo železo. Jej vôňa mi pripomínala praktické záhradnícke náradie alebo starú mincu, čo vykukla z tmavej zeme a vkĺzla mi do dlane.

Po mesiacoch čakania na to, aké vlastne bude moje dieťa, po ignorovaní narážok techničky obsluhujúcej ultrazvuk, ktorá sa nemohla dočkať, kedy prezradí tajomstvo jej pohlavia, po zaspávaní nešťastná v samote, po úpenlivom modlení, aby sa tehotenstvo prehuplo do aktívneho materstva – odrazu bola tu. Guľôčka vnorená do ohybu môjho lakťa, dýchajúca sama a vydávajúca tiché zvuky. Zaneprázdnená ťažkou úlohou byť nažive. Pod okrajom jemných vláskov naspodku ešte mäkkej lebky som objavila ružové materské znamienko v tvare jahody.

Nasledujúcich desať hodín som ležala a bdela, ovoniavala ju a nemohla uveriť, že to telíčko leží teraz pri mne. Odkiaľ sa vlastne vzala? Pravdaže, chápem biologické zákony – viem, čo je genóm, čo sa zvyčajne odohráva pri tlmených svetlách a hudbe Richarda Bucknera, poznám kľukatú špirálu DNA. Jej narodenie bolo na jednej strane úplne všedná záležitosť (každú minútu sa narodí dvestoštyridsaťpäť detí), na druhej zázrak rovnajúci sa piatim bochníkom chleba a dvom rybám, ktorými Ježiš nasýtil veľký zástup. Bolo ťažké uveriť, že najprv nebolo nič a odrazu bum! – a bola tu.

Vôbec som nespala. Nemohla som, nechcela som nič zmeškať. Čo ak si vzdychne, našpúli ústočká, roztiahne pršteky alebo vystrie rúčky dohora?

Bolo čosi pred treťou ráno. Ešte som bola hore, keď do izby vošiel ošetrovateľ s vľúdnou tvárou. Zdalo sa, že ho neprekvapilo, keď ma uvidel ovoniavať svoje bábätko. Asi išlo o typické správanie novopečenej mamičky. Nenútene mi oznámil, že by ju chceli vziať na detské oddelenie na nejaké testy. Neprišlo mi čudné, že chcú robiť testy o tretej ráno. Bolo predsa jasné, že moje dieťa je úplne zdravé a zopár testov mu nemôže uškodiť.

Dovtedy som poznala iba zdravé bábätká. Zbierka nemých bábätkovských bábik, o ktoré som sa ako malá starala celé hodiny, jemne voňala po vanilke. Všetky mali na tvárach nesmelé úsmevy a starostlivo učesané umelé vlasy. Obliekala som ich. Dávala odgrgnúť. Tíško im spievala do plastových uší. Ani jedna nikdy nemala horúčku ani nedostala vyrážky. Dokonca aj Jezuliatko (najcelebritnejšie bábätko zo všetkých) bolo mocné a zdravé. Tiché a dobré sväté dieťa.

Ošetrovateľ sľúbil, že mi ju čoskoro prinesie späť. Keď ju odniesol, znervóznela som. Prehadzovala som sa na posteli podráždená, nevedela sa na nič sústrediť a len čakala. Ošetrovateľ sa po hodine vrátil s prázdnymi rukami. „Kde je moje dieťa?“ spýtala som sa. I mňa samu otázka vydesila.

Uprene sa na mňa pozrel, spoly súcitne, spoly upokojujúco, a povedal: „Potrebujeme jej ešte urobiť nejaké vyšetrenia.“ Pri dverách sa obrátil a dodal: „O pár minút príde lekár a porozpráva sa s vami.“ O nemocniciach som vtedy nevedela skoro nič, preto ma nevystrašilo, že pri mojej posteli sa ešte pred svitaním ukáže lekár.

Vždy keď som si predstavovala, čo všetko môže hroziť mojim deťom, boli to nebezpečenstvá striehnuce vonku. Neznámi ľudia vo voľných sivých mikinách číhajúci pri detskom ihrisku, hojdačky nad ostrými skalami visiace na rozpadajúcom sa lane, autá ako bezcitní zabijaci s oceľovými očami. Tieto možnosti som vedela pochopiť. Cez ochrannú sieť obáv však nikdy neprekĺzla choroba s pokrivenou chrbticou a prepadnutými lícami. A keby aj áno, asi by som ju nespoznala. Vážna choroba ohrozujúca život bola mimo môjho rozsahu predstavivosti. Keby som sa nad tým mala zamyslieť, asi by som povedala, že pred touto možnosťou som bola chránená len preto, lebo nič podobné mi nikdy ani nenapadlo. Zrejme by som zareagovala: „Ako by sa to mohlo stať, keď si to neviem predstaviť?“

*    *    *

Na prvom rande s otcom môjho dvaapolkilogramového dievčatka sme šli do tichej kaviarne na rohu Jane Street v časti Greenwich Village. Bol to ten typ kaviarne, kde ak sa chcete dostať na svoje miesto, musíte kľučkovať pomedzi stoly a ospravedlňovať sa cudzím ľuďom, o ktorých ste sa obtreli bokmi. Sadli sme si, naklonili sa ponad stolík, aby sme mohli vdychovať ten istý vzduch a pozorovať sa navzájom. Vraj nedávno čítal, že každý má istý „kvocient šťastia“, a teda šťastie v živote máme predurčené bez ohľadu na okolnosti. Jeho kvocient je vraj nízky a môj vysoký.

O žiadnom kvociente šťastia som nikdy nepočula. Šťastie som vždy pokladala za predurčený stav, do ktorého sa vraciame po občasnom živote v hustej hmle. Keby odo mňa v detstve chceli, aby som menovala jednu vec o svojej budúcnosti, ktorej verím, odvetila by som: „Budem mať šťastný život.“

Niežeby som mala bohvieako šťastné detstvo. Vôbec nebolo šťastné. Detstvo som prežila v ustavičnom chaose, hoci hlboko milovaná. Vyrastala som ako jediné dieťa láskavej a energickej slobodnej matky, ktorá stále skúšala šťastie s mužmi, v zamestnaní i v životnom štýle. Písali sa sedemdesiate roky minulého storočia a bývali sme v Kalifornii. Nejaký čas som navštevovala školu v geodetickej kopule na vŕšku. Vonku pred otvorenými dverami sa na hustej tráve páslo stádo kôz. Niekedy sme sa pomedzi ne rozbehli vyzlečení do pol pása, chlapci rovnako ako dievčatá. Jeden učiteľ sa na nás rád pozeral, možno až príliš. Všetko v mojom živote prebiehalo rýchlo a mojou úlohou bolo iba držať krok. Aj napriek tomu som mala predstavu, že v dospelosti budem mať šťastný život a zbavím sa nepriazne osudu. Takýto mládežnícky optimizmus som si udržala do tridsiatky, vlastne až do tridsaťjeden rokov.

Šťastný život, ako som si ho predstavovala na svojom prvom rande na Jane Street, nezahŕňal pozíciu matky dieťaťa, ktoré si vyžadovalo náročnú novorodeneckú zdravotnú starostlivosť. Ani to, že obdobie tehotenstva strávim sama a s uboleným srdcom. Tieto možnosti som vtedy na rohu Jane Street nevidela. Vnímala som iba muža vo vyžehlenej modrej košeli, ktorý s plachým, zlomyseľným humorom rozprával vtipy založené na slovných hračkách, a pobavený pohľad jeho očí pri mojom nadšení zo šalátu, ktorý priniesli.

„Vždy máte takú radosť z jedla?“ spýtal sa. „Nie vždy. Iba niekedy,“ odpovedala som. Iba teraz.

*    *    *

O štvrtej ráno sa objavil nízky lekár s vľúdnou okrúhlou tvárou a okuliarmi. Príjemne vyzerajúci posol zlých správ – zdalo sa, že to, čo sa chystá povedať, sa ho osobne dotýka. Vysvetlil, že bábätko má vysokú hladinu niečoho, čo som nezachytila, a zdôraznil, že „pacientku“ treba previezť do väčšej nemocnice. „V poriadku,“ odvetila som a usilovala sa vyzerať dôstojne v plantavej nočnej košeli. „A čo jej vlastne je?“

„Vášmu dieťatku hrozí poškodenie mozgu alebo…“ odmlčal sa a poobzeral sa po izbe, akoby si v nej niečo zabudol, „… smrť.“

Bola som v rozpakoch… ako mu to povedať… Skrátka, vošiel do nesprávnej izby. Pomýlil si moje dieťa s iným. Jemne som mu naznačila: „Moje dieťa sa narodilo o siedmej večer, je to dvaapolkilové dievčatko so znamienkom v tvare jahôdky na zátylku.“

„Áno, viem.“

Napriek tomu som si nechcela pripustiť, že tie dve slová – smrť a poškodenie mozgu – súvisia s mojou nádherne voňajúcou dcérkou zabalenou v plienočke. Nie, nie, nie, to nie je možné! Zaujímala ma iba odpoveď na jedinú otázku: kedy si ju budem môcť vziať domov? Doktor však akosi stále nechápal. Rozhodla som sa, že mu nebudem odporovať.

„Dobre teda. Čo teraz urobíme?“

Vysvetlil mi, že jej červené krvinky sú nestabilné a v krvnom obehu sa rozpadávajú. Železo z každej bunky potom unikne do krvi a voľne putuje po tele, pričom hrozí, že uviazne v mäkkom mozgovom tkanive. „Čo tým presne myslíte?“ vyhŕkla som. „Že jej zhrdzavie hlava?“ Pozrel na mňa, odhadoval, čo povedať. Prešla dlhá chvíľa ticha. „Chápem. Humor je bežný obranný mechanizmus.“

Pri dverách dodal: „Hneď teraz jej musíme vyčistiť krv. Presťahujeme vás do univerzitnej nemocnice. Sanitka už čaká.“ Univerzitná nemocnica Kalifornskej univerzity v San Franciscu – miesto, o ktorom som si predsavzala, že v ňom nikdy nebudem rodiť. Nemocnica vo veľkomeste. Vysoká strieborná pevnosť na kopci oproti mostu Golden Gate. Posledné miesto na zemi, kam by chcelo ísť akékoľvek novorodeniatko.

*    *    *

Na druhom rande sme večerali vo svetlej hlučnej jedálni na Siedmej avenue. Vravela som si, že ak sa slabo osvetlená miestnosť s umakartovými stenami dá nazvať romantickým prostredím, asi to tak malo byť. Vyzval ma, aby som mu vymenovala, čoho sa pri večeri v reštaurácii najväčšmi obávam, a moje úzkosti sa chystal zapisovať na podložku pod tanier s pergamenovým povrchom. Už neviem, čo som povedala. Pravdepodobne som sa snažila vyznieť ako francúzska filozofka, prezentovať politicky odvážne názory, a ak ani jedno nevyšlo, aspoň sa tváriť záhadne. Bola som mladá, vlastnila som byt v New Yorku, mala dobrú prácu na univerzite a chystala sa vhupnúť do vzťahu s vážnym a milým mužom. Kto by myslel na obavy z večere?

Páčilo sa mi však, že sa spýtal a že si chcel urobiť záznam z toho, čo som povedala. Neskôr som sa dozvedela, že si často robil poznámky o tom, čo mu povedali študenti – o ich cieľoch, literárnych hrdinoch –, aby postupne pochopil, v čo verili a dúfali. Spočiatku mi to pripadalo prehnané. Až neskôr mi došlo, že pre jeho spôsob bytia to bolo prirodzené. Chcel vedieť, rozumieť, pamätať si, akí tí ľudia boli. A podľa neho najlepší, najsprávnejší spôsob, ako sa dopracovať k pravde, bol všetko si zapisovať. Na jednu stránku spísať obavy jedného dievčaťa a potom uvidieť, čo sa z nich vykľuje.

*    *    *

Vodič sanitky mi povedal, aby som si sadla dopredu.

„A čo malá?“ spýtala som sa.

„Bude vzadu so zdravotníkmi,“ odpovedal.

„Zdravotníci sú super, ale nepoznajú ju,“ namietla som.

„Veď iba prejdeme cez most a sme tam. Nemusíte sa o ňu báť.“

V tej chvíli som sa zmenila na bojovnú matku, ako to zrejme uviedli do záznamu o ceste. Logicky som chápala, že vodič nemôže za to, že moje dievčatko, ktoré nemalo ešte ani dvadsať hodín, odrazu musia súrne previezť na novorodeneckú jednotku intenzívnej starostlivosti. Ani jemu však nedošlo, že celý môj svet sa uzavrel do plastového boxu, jej inkubátora. Nech sa dialo čokoľvek, mojou úlohou bolo držať sa pri nej.

„Viete čo, budem sedieť pri nej,“ vyhlásila som, akoby som sa pevne rozhodla po zvážení jeho argumentov. Nevedno, prečo to zabralo.

Vzadu v sanitke sme boli štyria – dvaja zdravotníci, ja a moja dcérka. Keď sme prechádzali cez most Golden Gate, opúšťajúc okres Marin a vchádzajúc do San Francisca, práve svitalo. Medzi čiernou vodou zátoky a sivou kopou oblakov sa predieral tenučký bledý pásik ružového svetla. Začínal sa nový deň a ja som sa trochu upokojila. V pracovnom čase sa určite nemôže stať nič katastrofálne.

Tesne za sanitkou sa sunulo auto s mojou mamou. Vedela som, že je plná obáv. Pri danej kombinácii faktov – sanitka, úsvit, novorodenec, zlá krv – boli obavy namieste. Bábätko, čo pokojne spinkalo pri mne, však akoby vzdorovalo obavám. Ústočká malo ružové, viečka pretkané jemnučkými žilkami a nestrhlo sa, ani keď vodič zapol sirénu, aby mohol ísť na červenú. Pohladkala som ho po čielku a v mysli si premietala, čo sa vlastne deje. Telíčko, v ktorom sa rozpadali mikroskopické červené krvinky, sa zo všetkých síl snažilo dodať dostatok kyslíka do všetkých svojich častí. Ako to, že vyzerala tak spokojne?

Na vypäté situácie sa najlepšie hodí mozog plaza s jednoduchými schopnosťami bojovať, odmietať, predstierať smrť. Ja som od momentu, keď lekár s okrúhlou tvárou vyslovil slovo sanitka, kolísala medzi odmietnutím a bojom (moje dva obľúbené pocity). No keď som už sedela v sanitke, naplno sa prejavili nevýhody hlbšieho uvažovania. Zahrnula som zdravotníkov otázkami: „Čo bude, keď prídeme do nemocnice? Dovolia mi zostať pri bábätku? Ako dlho bude trvať, kým jej prečistia krv? Aká úspešná je táto liečba u bábätiek s danou diagnózou?“

Zdravotníčka mi vysvetlila, že metóda čistenia krvi sa volá výmenná transfúzia. Pri nej sa z tela odoberie všetka krv, prejde zariadením, ktoré z nej extrahuje nadbytočné železo, zohreje ju a vráti späť do obehu.

Šibe vám? napadlo mi ako prvé. Púšťanie žilou? Veď to je dávno zabudnuté, nepoužívané. Čo sme v stredoveku? Myslite na svoju povesť, keď už nie na to dieťa!

Mlčky som sedela a predstavovala si, ako asi vyzerá ten prístroj na čistenie a zohrievanie krvi a ako ju naň napoja. Až vtedy som si uvedomila, že v nasledujúcich hodinách naozaj pôjde o život a že aj bábätká, ktoré krásne voňajú, sa môžu pominúť.

Pozrela som na dcérku. Spinkala, vdychovala vzduch, ktorý sa v nej menil na kyslík.

„Odoberiete jej všetku krv z tela? Naraz?“ spýtala som sa.

„Je to rozumné?“

Zdravotníčka mi položila ruku na plece: „Nebojte sa, zvládne to. Malé deti sú oveľa silnejšie, než vyzerajú.“

Cez okienko vzadu som videla súvislú zelenú machuľu – mamino volvo, ktoré sa šinulo za nami. Mala som pocit, že by nás sledovala všade, hocijakou rýchlosťou a do akejkoľvek vzdialenosti. Keď som jej pred hodinou zavolala, ešte spala.

„Čo hovoríš? Železitá krv?“ nechápala. „Myslíš bábätko?“

„Príď sem,“ požiadala som ju. „Potrebujeme ťa.“

Prišla práve včas, aby stihla ísť za sanitkou. Pre ňu som tým dievčatkom bola ja a celá sanitka bola plastovým boxom.

*    *    *

Po treťom rande sme šli do jeho bytu. Býval v štúdiu na Upper West Side na dvadsiatom šiestom poschodí s výhľadom na obdivovaný Most Georgea Washingtona, so stenou pozostávajúcou z okien, s jedným hrncom a so stohmi kníh. Interiér zútulňoval maličký stojan s ozdobnou poštovou známkou, na ktorej bol Joe Louis.

Tak som sa do Briana postupne zaľúbila. Zaujala ma tá prázdnota, ktorú občas narušila čiernobiela fotografia Paríža či spisovateľa Becketta, ako skryté dvierka do pasce lákajúcej na ďalšie objavy.

Obrazy v mojom byte boli také veľké, aké som si mohla dovoliť. Obrovské plagáty zo zahraničných múzeí, ktoré som si vlastnoručne priviezla lietadlom a cestou dávala pozor, aby sa neohli, odsúdené na lacné priveľké rámy z Ikey. Môj obľúbený namaľoval mexický maliar Rufino Tamayo. Bola na ňom postava sediaca za stolom, so sklonenou hlavou obklopenou kruhom s ružovými, žltými a fialovými odtieňmi. Volal sa Muž vyžarujúci šťastie.

Môj každodenný život bol na rozdiel od Brianovho chaotický, neorganizovaný, poznačený chuťou na slané chuťovky, telefonickými rozhovormi, gýčovými časopismi, bezstarostným zabíjaním času. Dopoludnia som učila drámu ako „učiteľka – herečka“, členka Krúžku múzických umení na Newyorskej univerzite, v štátnych školách po celom meste. Popoludní, keď som si mala robiť úlohy (bola som predsa univerzitná študentka) alebo nacvičovať nejaké sólové vystúpenie, túlala som sa po meste. Ak som sa náhodou ponáhľala domov, tak iba pozerať seriál Všeobecná nemocnica a napchávať sa zmrzlinou. Ak mi neočakávane zavolala kamarátka a navrhla, aby sme išli do parku Battery a prešli sa popri rieke, hneď som bola za. Aj vtedy, keď som mala pred sebou kopu neodkladných povinností. Okolo jedenástej večer, keď ceny za hodinu v nahrávacích štúdiách začali klesať, šla som skúšať. Ak ma čakalo predstavenie, sústredila som sa naň. Ináč som sa kreatívne ulievala.

Brian však fungoval celkom ináč. Jeho život bol usporiadaný a vyhýbal sa extrémom. Každý deň z vlastnej vôle večeral brokolicu s hnedou ryžou a cesnakovou omáčkou. Zriedkakedy sa uchyľoval k banálnym rozhodnutiam, zo zásady dennodenne nosil bledomodré košele a čierne nohavice. Mal v sebe zabudované hodiny, ktoré mu deň čo deň o tom istom čase prikazovali sadnúť si a písať. Muž s talentom obrasteným hustou záhradou návykov.

Boli sme názornou ukážkou protikladov, ktoré sa beznádejne priťahovali. Pravidelne sme chodievali na večere, potom na koncerty a večierky s priateľmi. Držali sme sa za ruky, dotýkali sa, plece pri pleci sa prechádzali cez štvrť Village po Šiestej avenue a ja som sa vznášala od pocitu dokonalého šťastia. Ocitli sme sa v stave romantického poblúznenia, s ľahkou mysľou, so sexuálnou príťažlivosťou presvedčení o tom, že jeden pre druhého stelesňujeme to pravé. Za ľúbostným opojením sa však skrývalo aj niečo významné, čo som nikdy predtým nezažila. Keď som bola s ním, cítila som sa ako dospelá žena.

*    *    *

V priebehu niekoľkých minút po príchode do Univerzitnej nemocnice Kalifornskej univerzity nás poslali na novorodeneckú jednotku intenzívnej starostlivosti na poschodí. Postavila som sa k inkubátoru s dvoma otvormi, cez ktoré sa dali prestrčiť ruky, aby ste sa mohli dotknúť dieťatka. To jediné ste mohli pre svoje dieťa na jednotke intenzívnej starostlivosti urobiť – postaviť sa k boxu a hladkať prštek na ruke či na nohe alebo drobný laktík pod prikrývkou. Ja som hladkala kolienko.

Podišla ku mne útla lekárka s plavými vlasmi vypnutými do uzla.

„Počúvajte,“ začala a kývla hlavou smerom k mojej dcérke, „dieťaťu musíme okamžite zaviesť do pupka centrálny venózny katéter na výmennú transfúziu.“ Z lekárky priam sálalo sebavedomie úspešnej tenisovej majsterky, čo doštudovala s červeným diplomom a doma odpočívala pri najťažších dielach Rachmaninova. „Podpíšte, prosím, toto vyhlásenie. Ide len o procedúru, nie o operáciu. Pupok nie je citlivý, nebude ju nič bolieť.“ Spod bieleho plášťa jej vytŕčal golier a manžety krémovej hodvábnej blúzky. Na spoľahlivú lekárku bola veľmi mladá, veľmi pekná a príliš sebavedomá. Nemala som však na výber. V duchu som analyzovala, čo mi oznámila: je to len procedúra, nie operácia. Môjmu bábätku chcú zapichnúť do bruška hadičku. To bolo všetko, čo som vedela.

Túžila som sa porozprávať s tým milým lekárom s chlapčenskou tvárou a okuliarmi zo všeobecnej nemocnice v Marine. Lenže ten nás poslal sem. Lekárka čakala na moju odpoveď. Dovolím jej zapichnúť katéter alebo nie? Podala mi formulár a pero.

Naozaj pomôže nejaká plastická hadička zlepšiť stav môjho dieťaťa?

Čo by urobil Brian? Usilovala som sa vžiť do jeho myslenia, zachovať chladnú hlavu, uvažovať racionálne v krízovej situácii. Podpísala som formulár. Lekárka si vydýchla a plecia jej uvoľnene poklesli. No super! Tá žena bola rovnako nervózna z môjho úsudku a rozhodnutia ako ja z jej. Objavila sa sestra, vzala bábätko a odišla z miestnosti.

Table of Contents

PROLÓG

DVE POBREŽIA

1