Elena Krásnohorská

Na kopci za dedinou

Ukážka z elektronickej knihy

Elena Krásnohorská

Na kopci za dedinou

1. vydanie

Jazyková a grafická úprava

Mgr. Monika Zbínová

ISBN 978-80-972858-2-1

Venované mojim rodičom a bratovi

a mojim najväčším podporovateľom,

Alžbetke a Tomášovi

Nevyberaj ženu v tanci,

ale v poli medzi ženci.

Slovenské porekadlo

Ela

Ja fakt nechápem, ako som sa tu ocitla. Pokúšam sa si to znova prehrať v hlave, ale... nie, stále to nedáva zmysel. Cítim sa tu ako piate koleso na voze, ako bodliak medzi tulipánmi, ako Slovensko v Európskej únii – proste úplne mimo.

A je to jeho vina.

Chcel ma sem zobrať, ale vôbec medzi jeho priateľov nezapadám, ba čo viac - cítim sa maximálne trápne. Mala som to odmietnuť, ale bolo to také prekvapivé a nečakané, keď ma o to poprosil, že som len kývla hlavou ‚áno‘.

A teraz si tu sedím na lehátku na palube súkromnej jachty uprostred Egejského mora. A nie, nezbláznila som sa, keď sa sťažujem. Ono to síce znie ako sen, ale loď je len krajšie pomenovanie pre väzenie, z ktorého niet úniku. Niežeby som to skúšala, až tak si neverím. Zvlášť keď som tu už týždeň a ďalší ma ešte len čaká. Ja nie som typ, ktorý sa celú dovolenku vyopaľuje, vydrichme, vyoddychuje. Chcem spoznávať krajiny, chcem ochutnávať, ovoniavať, objavovať, prehliadať, počúvať históriu a kultúru a život iných krajín, iných ľudí. Opaľovať sa môžem doma pri zemiakoch, ako by povedala moja mamča.

Och, chýba mi Slovensko!

Preto som taká frustrovaná. Z tohto nič nerobenia, zo seba a hlavne z Michala. Frustruje ma výhľad na more, ktorý si musím neustále zakrývať, pretože mi slnko ťahá oči tak, že sa mi do nich tlačia slzy. Frustruje ma tá trojica báb, ktorá vedľa mňa nečinne leží alebo prevracia stránky módnych časopisov. Frustruje ma, že som frustrovaná, a to, že moja myseľ nedokáže odpočívať, a tak myslí na kraviny, ako napríklad prečo ma sem zavolal. Stále sa mi to prehráva v hlave ako zlý americký film.

Bola som na návšteve u jeho sesternice, ktorej som jedno leto opatrovala detičky, a odvtedy sme sa my dve stali priateľkami. Často sa navštevujeme, no a raz, pri jednej z takýchto návštev, som spoznala Michala.

OK, priznávam, je úplne sexy. Má neskutočný nos a lícne kosti. A hlas. Och... A čo viac – jeho povaha je ospevovaná nepretržite hlavne jeho sesternicou. Musím uznať, že je z toho vymierajúceho plemena džentlmenov. Ešte párkrát sme sa potom stretli buď u Janky, alebo ma viezol do Bratislavy, kde som študovala a on pracoval. Nikdy sme sa nerozprávali osamote a nikdy nič viac ako slušné spoločenské frázy.

Takže si viete predstaviť moje prekvapenie, keď u Janky hovoril o tom, ako sa chystá na dvojtýždňovú plavbu po Egejskom mori so svojimi kamarátmi ako každý rok, no a teraz si tam každý z jeho priateľov niekoho berie, len on si nemá koho vziať, pretože každá, ktorej sa pýtal, už vtedy niečo má. A zrazu sa otočil na mňa.

„Ela, ty už máš nejaké plány?“

Ja na neho pozerám, akoby mi vyťal jednu výchovnú.

„A kedy presne?“ snažila som sa to uhrať.

„16. – 31. júla, možno až do 2. augusta.“

Do toho sa vložila Janka:

„Jasné, choď, Eli, prečo nie?“

Prečo nie? S kvázi cudzím chlapom na loď s úplne nekvázi cudzími ľuďmi? To nikto okrem mňa nevidí tú divnosť v tom celom?!

„Ak poviem áno, čo ma to bude stáť?“ Keď už tak, vyhovorím sa, že na to nemám.

„Ty by si fakt šla?“ opýtal sa Michal prekvapenejšie ako je normálne.

Tak do paže, buď chce, aby som tam šla, alebo nie. Nech sa rozhodne. Lebo toto fakt znelo, ako keby očakával všetko, len nie ‚áno‘.

„Nič! Jasné, že by ťa to nič nestálo, budeš mojím hosťom,“ povedal.

Do paže!

A teraz tu sedím a snažím sa sústrediť na ‚Moje deti‘ od Šoltésovej. OK, nesnažím. Už trinásty raz čítam tú istú vetu. A stále neviem, o čom je. Namiesto toho sa začínam zas ľutovať.

Dobre, trochu som dúfala, že v mojom vzťahovom živote sa prelomia ľady alebo, lepšie povedané, skončí doba ľadová. A že Michal...

Aj tak neviem, prečo som zas niečo čakala. Je rovnaký ako všetci ostatní. Nemala som nikoho už od strednej, a to je na dvadsaťtriročnú ženu naozaj, naozaj chudobná spomienka a zúfalá štatistika. Niežeby som žila v tlupe Amazoniek alebo viedla spolok envirofeministiek. Práve naopak. Mám to najsprostejšie srdce na svete. Vždy som sa musela hlúpo až nepochopiteľne sprosto zamilovať do niekoho, kto ma považoval len za kamarátku/sestru/oboje/bratovu veľkú sestru/dievča, ktoré pomôže/poradí/uteší. A, samozrejme, som sa to dozvedela vždy tak po pol roku až roku a pol. Zabitý čas, čo vám poviem.

Každému som vždy dala srdce na dlani a oni ho tresli o zem, dobre po ňom poskákali, aby som si ho náhodou nemohla dať dokopy príliš rýchlo, a s úsmevom naň fľusli ešte zopár symbolických chriachľov.

A tak som si povedala, že na každého chlapa kašlem a že sa nikomu už nedám. Dobre, porušila som to, ale posledný omyl bol najhorší zo všetkých. Takže už nikdy viac.

„Čo také tam kto napísal, že sa na tú knihu tak mračíš?“

Kokos, skoro som z kože vyskočila, keď sa nado mňa sklonil Michal. Pozeral mi do knihy ponad plece. A ja som okamžite znervóznela. Ani raz som sa pri ňom necítila uvoľnene, bezstresovo, normálne. Neviem, čo za vec to vyžaroval, ale ja som na to reagovala vždy ako nenormálna. Ale zas – čo mu na to odpoviete?

„Ale nie... nič také hrozné tam nie je,“ pozrela som hore na neho a musela som si zatieniť oči rukou, aby som mu videla do tváre.

Usmieval sa. Zjavne sa dobre zabával na tom, že sa neviem vykoktať.

„...len som sa zamyslela... Tá kniha je pekná...“

„Ahoj, Michal!“ ozvalo sa mi spoza chrbta.

Obrátila som pohľad späť ku knihe, aby som slobodne vyjadrila svoj názor na túto situáciu takým prevrátením očí, vďaka ktorému spoznám farbu svojho mozgu. Akože ja som veľmi tolerantný človek a rýchlo si nájdem nových priateľov, ale tieto baby tu... fakt nechápem. Dve blondínky a ryšavka - všetky opálené, akoby pochádzali z krajiny vychádzajúceho a nikdy nezapadajúceho slnka, našpúlené pery, že prisahám, som si o dvoch myslela, že akurát došli od zubára, u ktorého absolvovali kompletnú operáciu chrupu, tú isto dovŕzgali a preto im tak navrela huba. Samozrejme, všetky práve vyšli z Playboya – chudé akoby došli z koncentráku, s prsiami, že si na ne treba kúpiť, podľa ich vnútornej filozofie, tie najmenšie plavky, aby zakrývali aspoň bradavky. Jedine s tou ryšavkou Alicou sa dalo pokecať.

No vravím – ako púpava medzi ružami.

A stavím sa, že Michal svoje pozvanie oľutoval v momente, keď na mne ostali len plavky. Bože, no tak nie každá musí zapĺňať košíky veľkosti D, nemá plné pery a hnedú pokožku. Moja pokožka by bola uctievaná tak v Japonsku za najbelšiu belobu a riaditeľ vápenky sa hlási k môjmu otcovstvu. A dobre, nepočítam si rebrá, ale zas nič tragické. Teda ak si neľahnete vedľa tých troch modeliek. V ten prvý deň som mala pocit, že sa povraciam pri pomyslení, že by som tam mala s nimi stráviť ešte dva týždne. Ale keď tie grácie otvorili ústa, bolo mi hneď jasné, že som sa odsúdila priskoro. Mať v hlave len handry a verejne sa vystatovať titulom ‚zlatokopka‘ – takto naozaj dopadnúť nechcem.

Takže je zrejmé, že keď sa Laura (jedna z blondín) ozvala svojím afektovaným hlasom, mala som dosť. A čakať na Michalovu reakciu som v pláne nemala. Teda... plán sa zmenil v sekunde, keď si prisadol k mojim nohám na lehátko.

„Čau, Laura!“ povedal a v jeho hlase znel smiech.

„Nevidel si Martina?“ Jej akože priateľa, ale skôr to boli priatelia s výhodami. Alebo skôr len výhody pod rúškom predstieraného priateľstva.

„Bol vzadu,“ trhlo ma, keď sa mi to ozvalo bližšie pri uchu. Zas čítal cez moje plece. Čakala som, že Laura bude pokračovať alebo odíde, ale ona si znovu ľahla a zamumlala niečo ako:

„Aha, OK.“

Čo odo mňa chcel?

„Ak ťa to zaujalo, môžem ti ju požičať,“ usmiala som sa pre seba, ale stále som upierala zrak na stranu 95. Či 98? Každopádne predstava, ako číta túto knihu s najväčším pohrúžením, bola smiešna.

On sa otvorene zasmial a odklonil sa.

„Nie, vďaka, ak to nie je detektívka alebo niečo záhadné, myslím, že by mi na to len padal prach.“

Samotný fakt, že číta, bol na sekundu prekvapujúci, no nemohla som sa zbaviť blbého pocitu, že sa mi díva na zadok. A to nie je nič, čo by som chcela, aby robil. Ale ak by som sa prevrátila na chrbát, bolo by to oveľa horšie. Už dávno som prišla na to, že chlapi sa nikdy u báb nepozerajú na niečo také ako je srdce alebo rozum, ale na zadok, prsia a potom to pokračuje u každého individuálne.

„Nie si hladná, Lastovička?“

Srdce mi vynechalo úder. Ako vždy, keď ma tak oslovil. Raz sme sa náhodou rozprávali o tom, že ma vídaval len na jar a v lete a potom som sa vždy kamsi na celú jeseň a zimu vyparila. Takže som ako lastovička. Zasmial sa. No a odvtedy ma nevolá inak ako Lastovička. Je to celkom... milé.

Otočila som sa a sadla si, zakrývajúc tak všetko, čo by malo byť pred ním zakryté.

„Neskutočne,“ usmiala som sa na neho. No konečne! Jedlo!

Postavil sa a ponúkol mi ruku, aby mi pomohol vstať. Keď to spravil v prvý deň, bola som červená ako socialistická zástava a, samozrejme, začala som si namýšľať. O dve sekundy ju podal aj ostatným babám a moja iskra zhasla skôr než by vôbec zasvietila. Takže teraz som ju len prijala a vstala som, prehodiac cez seba krátke bielo-modré šaty.

Kráčali sme palubou a pozorovali more.

„Neužívaš si to tu,“ povedal žmúriac do slnka.

To nebola otázka. Mala som mu teda na to odpovedať? A ak áno, čo teda? Vždy som bola úprimná, ale zdá sa mi nemiestne uraziť ho, keď ma sem vzal. Bola som mu vďačná, je to skvelá skúsenosť. Ale aj slepý by si všimol, že sa tu nudím ako poľský kolotočiar na rožňavskom jarmoku. A tak som mlčala. Pozrel na mňa spýtavo, či k tomu mlčaniu niečo ešte nedodám.

„Vieš...“ začala som a on zastal a otočil sa na mňa. Skvelé! Lebo som aj bez toho nebola dosť nervózna. Toto je prvý rozhovor, kedy mu mám – samému – povedať niečo, čo cítim a ako sa cítim.

„Niežeby som si to neužívala...“ Zdvihol prekvapene obočie a kútikmi úst mu trhlo, ako premáhal úsmev. OK, úprimnosť. „Ale sám vidíš, že ja sem akosi... nepatrím,“ pozrela som smerom k babám.

Aj on tam pozrel.

„To len kvôli nim si taká?“

Aká, preboha?! Pozrela som mu vyľakane do očí.

„Aká?“

„Pozri, Lastovička, poznám ťa ako dievča, ktoré dokáže rozprávať nepretržite dve minúty na jeden nádych.“

Pozrela som na zem a zistila som, že tie palubné dosky sú fakt staré. Červeň z líc mi stúpala až k ušiam. To malo byť čo teraz? Výčitka, kompliment či výsmech?

„A teraz si za celý čas povedala asi dve slová. A nemyslím si, že tie boli práve najúprimnejšie.“

Ako to vedel? Chcela som mu povedať, že to tak nie je, ale keď som sa na neho pozrela, nevidela som v jeho očiach výsmech. Skôr to vyzeralo tak, že ho to mrzí. Otvorila som ústa a znovu ich zavrela. Došľaka!

„Keď ja v celodennom opaľovaní sa nevidím zmysel,“ dostala som zo seba. No, aspoň dačo.

A on sa zrazu začal smiať. No ha-ha, to je skôr na zaplakanie.

„No, ani ja nie,“ dostal zo seba, keď sa dorehotal.

A aj keď som ten hlúpy úškrn potláčala, nakoniec som sa na neho musela usmiať. Vzal ma dole do podpalubia a najedli sme sa v tichosti.

*

Noc bola krásna. Nebo posiate hviezdami od jedného kraja po druhý, celá polovica nočnej oblohy nás prikrývala svojím tmavým plášťom a diamantmi.

Stojím na konci lode opretá o zábradlie a hľadím na nebo. A moja bujná fantázia pracuje naplno. Raz som Rose, ktorá si toto nočné predstavenie vychutnáva na najväčšej lodi, aká bola kedy postavená, inokedy som pirát a niekde v diaľke hľadám svoj ostrov pokladov.

Dnes sa z tej tmy vynoril obrovský drevený koráb a s vŕzganím drevených lát sa hompáľa na šírych čiernych vlnách, ktoré si ho podávajú sem a tam. Do plachiet duje silný vietor, na sťažni povieva vlajka a tak ako teraz ja, neznámy moreplavec odetý v dlhom ošúchanom kabáte, štrimfliach a so zvláštnym klobúkom hľadí na hviezdy. Počíta a počíta. Zložité astrologické úkazy zapisuje sokolím perom a znova sa zahľadí hore.

„Ela!“

Kriste!!! Teraz rýchlo nasaď úsmev a otoč sa, Ela!

Otočila som sa. Kráčal ku mne Tóno – ľahko, z kroka na krok ako leopard, ktorý sa chce vrhnúť na svoju korisť. Oči mu zvláštne žiarili. Zas sa nadral. A k tomu bol škaredý ako kameň vráť-sa-späť princeznej Fantagiro.

„A čo ty tu tak sama?“

A čo ty taký idiot?

Nemyslite si, on mal len taký výraz neskutočného neviniatka s mačovskými očami a krátkymi strapatými hnedými vlasmi. Je to sviniar. Balič, záletník, retard. A to som vybrala len tie slušné tituly. Prišiel sem s Lilianou, ale vyprášil už rad-radom opakovane všetky. Okrem mňa. Vlastne to robili všetci. Tieto orgie po západe slnka boli horšie ako japonský pornokanál. Po prvých dvoch nociach som zistila, že toto bol hlavný účel tejto plavby. Vyprázdňovať sa a napĺňať sa – podľa pohlavia. Každý večer som trávila buď vo svojej kajute, ktorú som mala spolu s Lilianou a tá bola väčšinou fuč, a keď nebola, odišla som sem.

Teraz si myslíte, že som zrejme nejaká puritánka a odmietam sex. To vôbec nie. Ja to naopak považujem za skvelú vec. Ale grupáčske orgie – ďakujem, nie. Pre mňa je to niečo viac. Ak sa s niekým vyspím, musí to byť preto, lebo mám toho človeka rada. Aj keď mi to strašne chýba. A práve teraz mi to chýba až neskutočne. Ale tento človek...

„Nič. Zabíjam čas a počítam hviezdy,“ povedala som rezignovane. Nemienila som byť na neho hneď hnusná, keď som videla, že sa tak dobre doriadil. Zase.

„Fúha, romantika,“ žmurkol na mňa. Bože, podajte mi vedro, nech sa tam môžem vygrcať.

„Áno... ja a moje druhé ja si to úplne užívame,“ odsekla som, otočila som sa späť k vlnám a prevrátila som očami.

„Prečo sa od nás stále oddeľuješ?“ spýtal sa hlasom koketného alfa samca. No snaž sa ďalej, môj.

„Lebo nemienim byť súčasťou vašich pornografických seáns,“ odvrkla som a želala si, aby už vypadol.

Zasmial sa potichu a príliš blízko môjho pravého ucha. Obe jeho ruky pevne zovreli zábradlie z oboch strán okolo mňa a uzavrel ma tam. Cítila som jeho hnusný dych plný nejakého smradľavého alkoholu alebo skôr kombinácie niekoľkých druhov. A potom sa zozadu na mňa pritlačil. Preboha! Tak toto bolo moc!

„Prestaň sa tu hrať na takú nedobytnú feministku!“

Debil!

Otočila som sa a zabíjala ho pohľadom.

„Pusti ma a vypadni!“ povedala som chladne a len s poriadnou dávkou šťastia sa mi nezlomil hlas. Nie, nie som hrdinka, dostala som poriadny strach.

Naklonil sa ku mne a ja som sa uhla len sekundu predtým, ako by ma stihol pobozkať.

„Kurva, ty ma vzrušuješ,“ začal mi doslova dýchať na krk a znovu sa na mňa pritlačil, čo mi len dokázalo pravdivosť jeho slov.

Snažila som sa ho odtlačiť, ale som len žena, prepána! Nemám toľko sily ako chlap!

„Daj mi pokoj! Si odporný!“

„Zato ty si úplne sexy v týchto šatách. Bože, Ela... chcem ťa. Poď so mnou.“

Začala som panikáriť. Zvažovala som kričanie o pomoc. Studené zábradlie ma bolestivo tlačilo do chrbta a bála som sa, že spadnem cez palubu a do toho mi jeho sprostá úchylná ruka vysúvala moje tmavomodré šaty čoraz vyššie.

„Nechaj ma!“ zakričala som mu do ucha. Ale on sa len trhol a ďalej ma pevne zvieral.

„Pusť ju!“ ozval sa Michalov hlas a ja som ho uvidela ponad Tónovo plece. Skoro som sa rozplakala od radosti.

Tóno ma pustil a nechal ma tak. O krok odstúpil.

„Kľud, brácho,“ otočil sa na Michala, no ten pozeral na mňa. „No tak som čo-to popil... nechal som sa uniesť. Pozri na ňu, vyzerá neskutočne sexy,“ povedal, hodil rukou smerom ku mne a žmurkol na mňa. Retard.

V pohode, pozerajte sa na mňa ako na šľapku v amsterdamskom výklade! Michal zo mňa neodtŕhal zrak a ja som sa cítila ako nahá.

„Lili ťa hľadá,“ povedal a konečne pozrel na Tóna.

„OK, idem,“ povedal a otočil sa ešte na mňa. „Keby si si to rozmyslela, príď.“

Otočila som sa k vlnám skôr ako by mi jeden z nich uvidel v očiach slzy. Dobre, teraz si nemyslite, že som trafená a zvrátená. Ale prišlo mi to ľúto. Pravdu povediac – takú som mala na to chuť, ale keby tak nesmrdel, nemyslel len na seba, nemal by ten idiotský ksicht a nebol to on... a netisol ma na to sprosté zábradlie!

Nikdy mi nikto nepovedal, že som sexy a nikdy ma nikto tak nechcel. Fajn, bolo by to otrasné a isto by ma odkopol, ak by si vôbec na niečo pamätal, alebo by mu to bolo jedno, hlavne nech by bol on spokojný a potom by odišiel za inou.

Bolo by to celé zle... ale teraz to tiež nie je bohviečo. Po líci mi stiekla slza.

„Si v poriadku, Lastovička?“ opýtal sa Michal a oprel sa o zábradlie vedľa mňa. V jeho pohľade bolo ospravedlnenie a obavy.

„V pohode,“ pozrela som späť do čiernych vôd.

„Mrzí ma to.“

„Nemusí. Som v pohode.“

Vzdychol si a sklonil hlavu.

„Ľutuješ, že som vás vyrušil?“ pozrel na mňa a v hlase mal istotu, že odpoviem nie.

Mlčala som. Oprel sa bokom o zábradlie.

„Ľutuješ to?“ prižmúril oči a sledoval ma. A čakal na odpoveď.

Vzdychla som si.

„Nie. Ďakujem za to... vyrušenie,“ sklonila som hlavu a odvrátila sa od neho.

„Veľmi ti ublížil?“ Bola to v jeho hlase panika?

„Nie, vôbec nie.“ No zase vôbec to nebolo.

„Tak prečo si smutná?“

Prečo to jednoducho nenechá tak? Mám takto blízko k tomu, aby som trápne hystericky vybuchla a povedala niečo, čo budem ľutovať. A on ma tlačil k hrane.

„Ela, prosím ťa, povedz mi, čo ti je,“ otočil si ma k sebe a vtedy sa mi po líci skotúľala ďalšia slza. Zotrel ju. Došľaka, prečo je tu on?! „Prosím...“

To bola posledná kvapka. Ale nechcela som sa mu tu teraz rozrevať. Nepotrebujem jeho ľútosť. A tak som začala kričať. Veľmi...

„A čo chceš vedieť, Michal? Že ma štve to, že jediný, kto mi povie, že som sexy, je nadržaný retard? Že chlap musí byť namol, aby po mne túžil? Že ma totálne frustruje to, že naposledy o mňa zakopol spolužiak na strednej a ani tomu som nebola dosť dobrá na to, aby mi bol verný?“ Ani som sa nestíhala nadychovať. A keď to išlo von, tak už všetko. „Ja viem, že som naivná a staromódna a bláznivá. Ja viem, že nie som pekná ani múdra, ani dosť dobrá pre nikoho a nikto o mňa neoprie ani bicykel. A ľudia trávia svoj voľný čas neustálym dokazovaním, že to tak je. Ale aj ja by som niekedy chcela niekomu chýbať, aj ja by som chcela, aby sa o mňa bál aj niekto iný ako moji rodičia, aj ja chcem, aby na mňa niekto myslel, aby ma mal niekto rád. Ale nie, ja som vždy dosť dobrá vtedy, keď niekto niečo potrebuje od kamarátky, keď potrebujú rameno na vyplakanie alebo sestru. Vždy je to tá istá pesnička so zrejme chytľavým refrénom - ‚Ela, si milá, ale ostaňme kamaráti.‘ Čo som ja stroj? Nemám city?“

Nadýchla som sa, otočila sa mu chrbtom a začala som si oboma rukami prudko utierať mokrú tvár. Celý čas tam nepohnuto stál a pozoroval ma.

Chcela som utriasť tie emócie, ale nemohla som sa dať dokopy.

„A teraz...“ pokračovala som stále jemu otočená chrbtom. „Keď mi bolo ponúknuté... keď ma konečne niekto chcel... keď som konečne mohla prvýkrát...“ Došľaka, príliš veľa informácií!

Michal sa mi dotkol ruky a jemne, aj keď presvedčivo si ma otočil k sebe. Prekvapenie a úplné zmätenie mu kričalo z očí.

„Ty si ešte stále...?“

Zatvorila som oči. Jasné, to je jediné, čo počul. A ako by to vôbec mohol pochopiť niekto na tejto lodi, ktorá sa hemží pornohviezdami?

„Pozri na mňa, Lastovička!“ požiadal. Otvorila som oči, ale pozrela som niekam na zem. „Ako je to možné?“ nechápal.

Čo na tom, preboha, nechápal? Doteraz som mu to vysvetľovala. Nepočúval ma? Pozrela som mu do očí.

„No úplne jednoducho – pre mňa je to niečo viac a nikomu za to nestojím, aby so mnou riešil niečo viac, nechápeš? Pozri na mňa...“ rezignovane som pokrútila hlavou a odvrátila sa od neho. „Čisto z chlapského hľadiska, keby si si mal vybrať medzi mnou a jednou – ktoroukoľvek – z báb, čo sú tu, koho by si si vybral? Obaja dobre vieme, že by som to nebola ja. Možno som mala dnes poslednú šancu... a vieš čo? Idem za ním.“ Už je to aj tak jedno. Doteraz ma nik nemal rád, týmto sa nič nezmení, len budem spokojnejšia. Možno.

„Čože?“ vybľakol na mňa a ja som mu pozrela zmätene do očí. „Tóno je idiot, ktorý ťa odkopne. Chceš to spraviť prvýkrát s ním?“

A čo jeho akože do toho? Už je aj tak dosť trápne, že to s ním riešim.

„A aký je v tom rozdiel, či to spravím dnes alebo inokedy?“

Neodpovedal a videl v mojich očiach určite bolesť. A rezignáciu.

„Toto je jediná ponuka, ktorú dostanem...“

Zvrtla som sa kráčala som ku kajutám. Jediný dôvod, prečo som doteraz ožratým chlapom na diskotékach hovorila nie, bolo to, že moje svedomie na mňa ziapalo a nadávalo mi do kadejakých kráv a šľapiek. Ako aj teraz. Sralo ma. A poriadne. Ale keď si tiež chcelo užiť, to už držalo hubu.

Zastala som. Nemohla som to urobiť. Do riti aj s takým svedomím! Nemôžem ísť predsa za tým kreténom a nechať ho, nech ma zničí. Viac ako ma ničí toto. Nemohla som... do riti! A zas tie sprosté slzy.

Počula som za sebou kroky. Narovnala som sa a ešte som to chcela uhrať na hrdinku.

„Neurobím to.“

Zastavil a ja som sa otočila na neho. Pokúsila som sa o úsmev.

„Nemôžem... mať len taký prázdny sex. Tak, ako som to doteraz nemohla, aj keď som chcela. Veľmi. Takže ostávam naďalej starou pannou.“

Hodila som rezignovane rukami a pozrela na podlahu. Už mi je jedno, že som sa strápnila pred mužom, z ktorého som nesvoja už len vtedy, keď počujem jeho meno. A je mi jedno, že si o mne pomyslí, že som maximálna hysterka. Došľaka, vôbec mi to nie je jedno... ale prečo to musia moje oči riešiť vždy slzami? Teraz som navyše ešte aj citlivka.

„Ela...“ v jeho hlase bol súcit a ľútosť. Nie, toto nechcem. „Nesmieš sa tak podceňovať, si predsa pekná... a milá a zábavná...“

Pristúpila som k nemu úplne blízko, stúpila som si na špičky, zakryla mu dlaňou ústa a naše tváre boli len centimetre od seba.

„Nie, prestaň! Nerob to!“ Snažila som sa zo seba dostať tie hlúpe emócie v slovách, ale tá obrovská hrča v hrdle narástla do enormných rozmerov, takže to bolo ledva počuteľné. „Ja viem, aká som. Nestojím za to. Nikomu. Nikdy som nikomu za nič nestála. Nie som nič... a určite nie som nič z toho, čo si... čo si práve povedal. Povedal si to len preto, aby si ma upokojil. Ľutuješ ma. Nič viac, Michal. A ja tvoju ľútosť nepotrebujem a ani nechcem,“ pustila som ho a odstúpila som. Hľadel na mňa neveriacky.

„Nerozumiem ti, veď si naozaj...“

„Prestaň!“ povedala som prudko. „Nechápeš, že mi ubližuješ? Si ďalší, ktorý sa ma snaží len utešiť a tak mi klame do očí. Zdrž sa toho, prosím, neverím tomu. Už dávno som tomu prestala veriť.“

Dýchala som sťažka a dúfala som, že táto konverzácia skončila a že to vzdá. Čakala by som to. Vie, že mám pravdu. Vie, že nemá zmysel hrať, že to tak nie je, keď poznám pravdu. A vzdá sa, lebo si o mne úprimne myslí to isté, čo ja. Vždy si to všetci myslia a nakoniec ustúpia.

„Niekto ti musel veľmi ublížiť,“ povedal potichu.

Pozrela som na neho ako na zjavenie a v tej mikrosekunde som sa mu chcela vrhnúť okolo krku a plakať. Nechcela som veriť, že by to niekto videl, ale on... Bože, čo je toto za divnú noc?! Otvorila som ústa a... znovu som ich zavrela. Keď som čiastočne prehltla tú hrču, chcela som to ukončiť. Potrebovala som to ukončiť.

„Niekoľkí... opakovane... stále.“

Mlčal. Zhlboka som sa nadýchla.

„Prosím, ukončime to už. Som v pohode. Vždy som. Zvládnem to. Dobrú noc.“

Michal

Pozeral som za ňou, keď odchádzala do svojej kajuty. A stál som tam ako prikovaný. Tak toto som fakt nečakal. Do riti! Vždy mi pripadala taká vyrovnaná, veselá, rozvážna a optimistická. A niekedy až moc vážna. Ale zobral som ju sem hlavne preto, lebo s ňou bola celkom sranda. Teda, sčasti som už nemal inú možnosť, ale nakoniec som bol rád, lebo mohla byť celkom dobrým rozptýlením.

Bola obyčajná. Jednoduchšie dievča som ani nevidel. Správala sa, akoby ju nič na svete netrápilo a proste si užíva život.

Ale toto bola fakt podpásovka. Ako je možné, že to dokáže tak dobre skrývať, ak sa tak naozaj cíti? Nemal som z nej pocit, že je to hysterka, ktorá sa týmto výstupom snaží niečo získať. Na to mala v očiach príliš veľa bolesti.

A ako je možné, že je ešte panna, preboha? Má minimálne dvadsaťtri, dvadsaťštyri rokov.

Oprel som sa o zábradlie a rozmýšľal nad tým všetkým, čo mi povedala. A ako sa podceňovala. To dievča sa vôbec nepozná, že si o sebe myslí toto? Asi bola chyba ju sem vziať. A mala pravdu – vôbec nezapadala medzi ostatné baby. Ale tak ostatné baby – to je chorý vtip. Nič na nich nebolo prirodzené a ozajstné – od tela cez správanie až po reč.

Ela bola prirodzená, ale obyčajná. A občas otravná tým, ako skoro vždy všetko vedela. Niekedy som sa pri nej cítil ako blbec. A ona si nemyslí, že je múdra. Ty kokos...

Neviem, ako dlho som tam stál, ale nakoniec som sa pobral do jej kajuty a chcel som sa ospravedlniť alebo aspoň niečo povedať. No našiel som tam len Tóna, ako dáva dole Lilianu. Po Ele ani stopy. Vyšiel som znovu na palubu a celú ju prešiel. Nakoniec som ju našiel na lavičke na ľavoboku, schúlenú pod mikinou. Dýchala pokojne a oči mala zatvorené, no pod mikinou sa trochu triasla, ako na ňu fúkal chladný morský vietor.

Nemohol som ju tam nechať. Vzal som ju na ruky a odniesol k sebe na posteľ. Sám som si potom ľahol na zem. Celá táto situácia bola poriadne zvláštna.

*

Keď som ráno vstal, bola preč. Hodil som na seba kraťasy a pozrel na hodinky. 7:50. Vyšiel som na palubu a na polceste som ju stretol s dvomi hrnčekmi kávy. Usmiala sa na mňa hanblivo a sklopila oči.

„Dobré ráno!“ povedala a stále sa odmietala na mňa pozrieť.

„Dobré!“ Bola až smiešne milá.

„Michal, ja...“ začala nervózne a podala mi jednu šálku.

„Ďakujem,“ vzal som ju od nej a pozoroval ju. Bola veľmi nervózna. Obkresľovala prstom akési obrázky na šálke a pozerala len naň.

„Chcela by som sa ti poďakovať za to, že si ma včera nechal prespať u seba,“ usmiala sa a pozrela na mňa stále akosi bojazlivo. Čo čaká, že za to teraz budem niečo chcieť? Bože...

„No moc si sa nebránila,“ odľahčil som to.

Zasmiala sa. A to som chcel.

„Lili a Tóno...“

Takže aj ona ich prichytila. Teda niežeby sa skrývali.

„...áno, viem, tiež som ich videl. Stalo sa to už niekedy predtým?“

Sklopila zrak. Do riti, takže ona už raz spala takto vonku. Dofrasa aj s nimi! Vstúpil do mňa hnev. Ja som ju sem zavolal a ona na svojej dovolenke spí vonku na otvorenom mori prikrytá len mikinou. No to sa mi snáď zdá?! Bol som na seba naštvaný. Čo za idiota nechá spať ženu vonku? No ja!

„Koľkokrát?“

„Len raz,“ povedala potichu. A ja som sa držal na hrane. Hovorila to, ako keby mohlo byť niečo oveľa horšie ako spanie vonku na mori. „Som v pohode. Môžem ťa ale o niečo poprosiť?“ pozrela na mňa neisto.

„Jasné, čo to bude?“

„Mohol by si... teda bola by som rada, keby si nejako zabudol na všetko, čo som ti včera povedala,“ pozerala na šálku a plynule prešla do šepotu. „Nemala som ti to hovoriť, nemala som ťa tým zaťažovať. Sú to moje problémy, ty s tým nemáš nič spoločné. Prepáč, že som... spravila takú scénu. Nezvyknem...“

Čože? A to mám ako docieliť, že na to zabudnem? Bola nešťastná a na všetkých len hrala formu. A ja som bol jediný, kto to vedel. A mal sa na to vykašľať. No jasné... Ale mala pravdu – sú to jej problémy a ja s tým urobiť nič neviem.

Kývol som hlavou na znak pochopenia a súhlasu.

„Vďaka,“ usmiala sa jemne a znovu sklopila zrak. Zas bola nervózna. Prestupovala na mieste a opäť obkresľovala obrázky na šálke.

„Už si raňajkovala?“ Bol som neskutočne hladný.

Pozrela na mňa a pokrútila hlavou.

*

Celý deň som ju pozoroval. Nechcel som, ale vŕtalo mi to v hlave. No čo ma najviac zarazilo bolo to, ako sa teraz správala. Úplne rovnako. Úplne normálne. Akoby sa nič nestalo a ona mi nič nepovedala.

Skoro všetci sme boli na palube. Pili sme pivo, čo doniesol Martin, smiali sa na Ondrových príbehoch s jednorazovkami. Mňa to nikdy nelákalo. Vyskúšal som to asi dvakrát, ale bolo to prázdne, ako povedala včera Ela. Môj pohľad opäť zaletel k lehátkam, kde sedela a niečo horlivo vysvetľovala Alici. Tá sa nakoniec zasmiala a Ela tiež.

Pozrela na mňa. Á, dofrasa, prichytila ma, ako na ňu pozerám. Prestala sa smiať a v očiach mala zvláštny výraz. Akoby sa bála, že sa všetci dozvedia, o čom sme sa včera rozprávali. Musela mi vidieť na očiach, že na to myslím. Odvrátila sa a ja tiež. Bola blbosť na to myslieť. Boli to jej problémy. Jej bordel v hlave. Ale nemohol som sa zbaviť toho blbého pocitu, či a ako dlho sa takto správa, aby to kamuflovala. Už som na ňu nepozrel. Dával som si na to obzvlášť pozor. OK, možno mi to niekedy ušlo, ale nebolo to také viditeľné. Rozčuľovalo ma to. Ale viac ma rozčuľovali tie jej úsmevy, ktoré rozdávala na všetky strany. Falošné úsmevy. Vedel som, že tie baby nie sú jej krvná skupina, aj to, že chalanov považuje za chlípnych idiotov. Ani som sa jej vlastne nečudoval po tom včerajšku.

A to bol ďalší problém. Tóno sa mi dnes celkom vyhýbal a keď bol s nami, ani na mňa nepozrel. Čakal, že mu na ten včerajšok niečo poviem. Ale ja som to nepovažoval za potrebné. Bol vtedy sťatý a keď je takto dole, ani nevie, čo robí.

Ela niekam zmizla s Alicou. Vyhýbala sa mi dnes kde len mohla. Super! To som si tiež vedel vybrať, koho sem vezmem. Teraz myslím len na jej hlúpe a naivné babské problémy. A ešte aj Tóno je kvôli nej mimo.

„...Ela,“ ozvalo sa a vytrhlo ma to z myšlienok.

Pozrel som na Maťa, ktorý o nej zjavne už dlhšie niečo hovoril. Periférne som videl, ako Tóno odvrátil zrak, čo si ostatní vôbec nevšimli.

„Čo si... ona je úplne chladná a nedostupná,“ povedal Ondro a odpil si z piva.

„Možno len hrá nedostupnú, lebo vie, že to rajcuje. Ktohovie, či je taká aj v posteli. Možno je teraz single, lebo s ňou nik nestíhal,“ začal filozofovať Martin a spolu s Ondrom sa rozosmiali. Debili.

„No ja som celkom ochotný, ak by chcela vyskúšať, či by som ju dokázal dávať celú noc,“ zasmial sa Martin.

„Drž radšej hubu a staraj sa o Lauru,“ zavrčal som na neho. A to som sa ešte držal.

Kvôli žiadnej babe sme sa nikdy nepohádali. Tie ich boli pre nich príliš bezcenné a moje dlhodobé vzťahy... z tých si nikdy nerobili srandu. S Elou však nič nemám a tak ju zo svojich vtipov vynechávať nemuseli. Ale, do riti, sralo ma to! Ona bola nevinná. Teda v tomto smere. Nezaslúžila si, aby o nej banda nadržaných idiotov takto hovorila. Naši ma vždy učili vážiť si ženy. Nikdy by som o žiadnej nehovoril tak ako hovorili oni. Ale bral som to, ako to bolo. Väčšinou som ich ani nepočúval.

Ale teraz... Fakt ma to sralo. A najviac ma sralo, že ma to serie.

„Čo? Ty si už vyskúšal, aká je?“ spýtal sa ma Ondro.

Mal som chuť mu jednu vraziť.

„Nevieš, že Mišo neznáša, keď sa tak rozprávame o babách?“ povedal mu hneď Maťo a pozrel aj na mňa aj na Ondra, akože zakopáva vojnovú sekeru.

Ten na mňa len pozrel a povedal:

„Sorry, brácho.“

„V pohode, ale proste Elu z toho vynechajte, OK?“

„OK,“ povedal.

Na chvíľu nastalo ticho, no potom sa rozkecali o tom, kde zajtra kotvíme, nakupujeme, atď.

Nevšímal som si ich. Bol som naštvaný a rozmýšľal som, prečo sa mi Ela celý deň vyhýba. Myslel som si, že sme to ráno skrátka uzavreli a ideme ďalej ako predtým. Úplne som tomuto dievčaťu nerozumel. Tak povedala, že sme v pohode, a potom sa na mňa ani nepozrie a jedno-dve slová by ju asi zabili. A teraz mi tu bude kaziť dovolenku ešte ďalší týždeň? No tak to teda nie!

Vstal som a šiel som ju pohľadať. Jasné, bola na opačnej strane lode. Opierala sa o zábradlie a pozerala dole, ako predok lode rozráža vlny. Vyzerala zadumane. Dlhé hnedé vlasy jej viali vo vetre a splývali na chrbát. Bola bosá. Vyzerala rozkošne. Ale tie biele šaty s modrým lemom mi pripomenuli to, že je ešte nedotknutá.

„Opäť sama?“

Videl som, ako stuhla, ale neotočila sa.

„Vysvetlíš mi, prečo sa mi celý deň vyhýbaš?“

„Nevyhýbam,“ povedala potichu. No jasné.

„Ahá, takže preto sa na mňa ani raz nepozrieš, ani slovo so mnou neprehodíš? Ale však ako by si aj mohla, keď vždy, keď som v tvojej blízkosti, musíš niekam súrne ísť.“ Nemienil som byť hnusný, ale štvalo ma to viac ako by malo a ja si dovolenku pokaziť nenechám. „A mohla by si sa, prosím ťa, otočiť, keď sa s tebou rozprávam?“ Chytil som ju za lakeť a otočil si ju k sebe. Nepozrela na mňa. „Myslel som si, že sme to ráno uzavreli a sme v pohode.“

Stále na mňa nepozerala a to ma iritovalo. Chytil som ju za bradu a zdvihol jej ju, kým sa na mňa nezahľadeli tie jej modrozelené oči. Otvorila ústa a znovu ich zavrela. Vytrhla sa mi a o krok ustúpila.

„Dobre, tak sa ti vyhýbam, spokojný?“ hlas sa jej lámal, ale držala sa a bolo v ňom počuť hnev.

„Ale prečo?“ nechápal som.

„Pretože keď sa na teba pozriem, vidím, že ma ľutuješ,“ v podstate vykríkla. Mala pravdu. Videla toho viac, než som si myslel.

„Ako som mala byť v pohode, keď ty to máš napísané v očiach? Ale ja tvoju ľútosť nepotrebujem, Michal. Už som ti to povedala. Nechcem, aby si...“ zrazu sa odmlčala. Vyzerala, že hľadá slová, a očami blúdila po podlahe. „A tak, ako nepotrebujem tvoju ľútosť, nepotrebujem ani, aby si sa za mňa cítil zodpovedný len preto, že si ma sem vzal. Obaja veľmi dobre vieme, že som bola tvoja posledná možnosť, takže sa teraz nemusíš tváriť, že ti záleží na tom, ako sa cítim.“

Do riti, bola svinsky úprimná a povedala pravdu do očí bez toho, aby to prikrášľovala.

Bola odvážna, to sa jej muselo nechať.

Ale dofrasa s tým, ak ma jej slová nevytočili ešte viac. Ja som nehral formu, naozaj mi záležalo na tom, ako sa cíti! Záležalo by mi na hocikom, keby sem prišiel kvôli mne a necítil by sa dobre.

Fajn, bola mojou poslednou možnosťou.

No a?

„Ja sa netvárim, že mi na tom záleží, mne na tom naozaj záleží,“ pristúpil som o krok k nej a ona ustúpila. Fakt som bol naštvaný. Dokázala ma tak vytočiť!

„No jasné,“ povedala neveriacky a ja som zaťal zuby, aby mi pred ňou nevypadlo nejaké slovo, ktoré som pred ženou nikdy nepoužil. Pozerala mi ostro do očí. „Ale ja nepotrebujem, aby si sa o mňa staral. Nepotrebujem to. Dokážem sa o seba postarať sama. Vždy som to dokázala. Nemusíš sa o mňa vôbec báť ani dávať pozor a môžeš sa vyspať s kým chceš. Za to, že si tu so mnou, nemusíš držať celibát.“

„Čo?“

„Baby sú viac než ochotné skočiť ti do postele. Takže ak si to robil kvôli mne, netráp sa a kľudne do toho choď.“

Zvrtla sa a kráčala preč. Čo to, do riti, malo znamenať? Ktorá z báb si otvorila ústa? No tak som so žiadnou nespal. Ale nebolo to kvôli Ele. Nemienil som márniť čas s takými ľahkými... A vôbec – čo si to dovoľuje? No ja som s ňou teda ešte neskončil. Pár krokmi som ju dobehol, zdrapil za ruku možno trochu silnejšie ako som chcel a prudko otočil k sebe, až jej vlasy šľahli do tváre.

„O čo ti ide, ženská? Čo má toto všetko znamenať?“

Vytrhla sa mi. Zas.

„Má to znamenať len to, že nechcem, aby sa zas niekto tváril, že ho zaujíma, ako sa cítim a potom ma zas odkopne.“

Schytil som ju za obe ruky a aj keď sa šklbala, nepustil som ju. A neudržal som sa a povedal som všetko, čo som si myslel.

„Si obyčajná zatrpknutá snobská... ženská! Držíš si od všetkých odstup, ako keby vyšli z nejakej stoky. Si len rozmaznaná namyslená baba. Za to, že ti párkrát niekto ublížil, sa musíš od všetkých oddeľovať? Už sa konečne preber, život ide ďalej! Ale vďaka! Kvôli tebe mám dosratú celú dovolenku,“ doslova som to na ňu nakričal. Pustil som ju. „Vieš, čo si myslím? Podľa mňa si sama, lebo chceš byť sama. Lebo si myslíš, že nikto nie je pre teba dosť dobrý.“

Nemohol som sa zastaviť.

Vedel som, že polovica tých slov nebola pravdivá a že som si ten hnev úplne vybil na nej. Teraz by som najradšej vzal všetko späť. Pozerala na mňa tými jej modrozelenými očami a najdlhšie prirodzené mihalnice, aké som kedy videl, jej lemovali ten ublížený pohľad. Kurva! Teraz som to poriadne posral. Dýchal som stále prudko a nevedel som, ako to vziať späť.

Konečne odtrhla odo mňa ten svoj pohľad a pozrela na zem. Čakal som, čo povie. Ale ona len pokývala hlavou, akoby súhlasila, a odišla.

A ja som tam len stál. Nemohol som uveriť, že som sa takto rozprával so ženou. Nedokázal som sa na chvíľu pohnúť, len som zvesil hlavu a zanadával. Ak to dnes bolo otrasné po včerajšom rozhovore, zajtra to bude peklo. Ako to obaja dáme ešte celý týždeň? Budeme hrať formu ako ona dnes? Pre ňu by to nemal byť problém, je na to zrejme zvyknutá. Ale ja také herecké schopnosti, bohužiaľ, nemám.

*

Celú noc som nespal a rozmýšľal som, ako sa jej zajtra pôjdem ospravedlniť a čo jej poviem. Skoro ráno sme však zakotvili v prístave a s Tónom a Martinom sme sa vybrali nakúpiť ďalšie potraviny a pivo, keďže sme mali znovu kotviť až o týždeň. Od pár pouličných predavačov sme teda nakúpili, čo sme našli, pre ostatné sme ešte zašli do supermarketu ďalej od pláže.

Celý čas som bol duchom úplne inde. Martin na mňa podozrievavo poškuľoval a vedel som, že keď budeme sami, čaká ma výsluch. Bol to môj najlepší kamarát už odvtedy, ako sme boli krpci a hrali na našej záhrade futbal. Tóno sa akosi stále so mnou nebavil, ale to ma teraz trápilo najmenej. Dnes ráno som ju nevidel, a tak som sa nemohol zbaviť toho, čo ma štvalo celú noc.

Konečne sme sa okolo jednej vrátili na loď a znovu sme vyplávali. Laura bola prvá, ktorú som stretol, a nemienil som strácať so svojím otravným svedomím ďalšiu minútu.

„Čau, Laura, nevidela si Elu?“

Ona sa zatvárila, ako keby som jej vrazil. Nevedela prehrýzť to, že som jej povedal ‚nie‘ už v prvú noc... a potom ešte ďalšie tri razy. Stále nemohla uveriť, že som doviedol medzi nich Elu. No teraz som v podstate tomu nemohol uveriť ani ja sám.

„Celý deň som ju nevidela.“ A odišla.

Do riti! Určite niekde plače celý deň. Z tej predstavy mi bolo zle. Aj tak vyzerala dosť zranená, aj bez mojich sprostých kecov. Musím ju nájsť a fakt jej to nejako vysvetliť, ospravedlniť sa, vynahradiť.

U seba nebola. A nebola ani na palube. Kde dofrasa je? Zbehol som k sebe po nejakú blbosť, čo chcel Martin. No lebo teraz mám čas! Musím ju predsa nájsť. A ako som sa prehrabával v kufri, zbadal som na posteli nejaký odkaz.

Mrzí ma, že som ti pokazila dovolenku. Nechcela som to urobiť, prepáč mi to. Dúfam, že si zvyšok užiješ. Ja som sem od začiatku nepatrila. Ale neboj sa o mňa, budem v pohode.

Ešte raz prepáč.

Ela

Kurva! Ona odišla. Ona fakt odišla! Stál som tam ako idiot a čítal to dookola. Ona fakt odišla. A my sme už vyplávali. Kurva!!!

Schmatol som mobil a zavolal jej. Vypla ma. Do riti aj s takou ženskou! Znova som to skúsil a znovu ma vypla. Tretíkrát to nechala zvoniť, až kým sa neozvala odkazovka. Sadol som si na posteľ a znovu som vstal. To dievča je uprostred neznámeho mesta v krajine, kde predtým nikdy nebola. Ako sa chce dostať domov? Šiestykrát ma vypla. Zas. Dofrasa!

Premýšľal som nad tým, že Martinovi poviem, aby otočil loď. Ale ak ju nik nevidel od rána, tak odišla už skôr. A teraz je pol tretej. Je proste preč.

„Prosím?“ Skoro som odpadol, keď mi to asi na jedenástykrát zdvihla.

„Ela?“

„Áno?“ znela otrávene.

„Kde si? Prečo si odišla? Ako a kam sa chceš dostať? Máš nejaké peniaze? Ako si mohla odísť a nič nepovedať? Máš predstavu, aké nebezpečné je cestovať v tejto krajine? Čo ti to napadlo?!“ nemohol som ju prestať zasypávať zlostnými otázkami. Áno, bol som naštvaný. Strašne. A bál som sa o ňu.

„Som v autobuse a myslím, že dôvod svojho odchodu som ti vysvetlila.“

„A to sme sa nemohli normálne porozprávať? Chcel som sa ti ospravedlniť. Včera...“

„Nemusíš, Michal. Ja som tá, čo by sa mala ospravedlniť, takže ešte raz prepáč, mrzí ma to. Zrejme si si svoju dovolenku predstavoval inak.“

„Ela, bol som naštvaný, vyšli mi z úst slová, ktoré som nemyslel vážne. Väčšina z nich nebola pravdivá...“

„Práveže preto, že si bol naštvaný, povedal si pravdu a to, čo si si naozaj myslel. Ale s tým sa netráp, som v pohode. Som rada, že si mi tie veci povedal.“

Bol som ticho. Nebol som totiž schopný slova. Čokoľvek, čo poviem, mi zneguje a bude veriť svojej pravde.

„Dofrasa, Ela... nemohli sme si to normálne vysvetliť?“

Musela proste hneď zdrhnúť?

„Kedy sme sa naposledy dokázali normálne porozprávať?“

Mala pravdu. Zas. Do riti, neznášal som to. Musí mať na všetko odpoveď? Vzdychol som si.

„Kam ideš? Kde vlastne si?“ Neodpovedala hneď. No nakoniec vzdychla rezignovane aj ona.

„Idem domov a som už takmer pri gréckych hraniciach.“

„Ako ti vôbec napadlo, že budeš cestovať sama?“

„Normálne,“ začala sa hnevať. „Vždy som cestovávala sama. Nie som neschopná!“

„To som nepovedal,“ aj ja som sa hneval.

„Ale myslíš si to.“

„Nie, nemyslím! Len považujem za vrcholne hlúpe, aby sa mladé dievča vybralo verejnou dopravou samé naprieč kontinentom...“

„Toto fakt nemá cenu. Maj pekný zvyšok dovolenky, Michal.“

Chcela položiť. No tak to teda nie! Oblial ma studený pot a panika, keď som s ňou mal stratiť spojenie a keď viem, že pri nej určite sedí nejaký úchyl... Do riti, mal som ísť za ňou...

„Počkaj, Ela, ešte nezavesuj. OK, prepáč... prehnal som to. Štve ma, že si odišla sama.“ Sťažka si vzdychla.

„Nemusí, dokážem sa o seba postarať.“

Tá veta mi začínala ísť pekne na nervy.

„Ale bola to moja úloha!“ povedal som skôr, než by som nad tým rozmýšľal.

„Úloha?“

„Áno,“ sadol som si na posteľ, zavrel som oči a držal si koreň nosa. „Ja som sa mal postarať o to, aby si bola v bezpečí. Ja som mal dať na teba pozor. Ja som ťa sem zavolal, mal som byť aj ten, kto ťa v poriadku dovezie domov.“

Obaja sme boli ticho.

„Michal, nemusíš mať výčitky svedomia. Bola to moja voľba. Chcela som odísť. A nemienila som ťa už ničím zaťažovať.“

„Nezaťažovala by si ma.“

Bola to moja úloha. Nielen ako toho, kto ju sem vzal, ale ako chlapa. My sa máme starať o ženy. Máme ich ochrániť pred tými, ktorí si to neuvedomujú a využijú každú sprostú minútu, aby im ublížili.

„Sedí pri tebe niekto?“

„Čože?“

„Či pri tebe niekto sedí, Lastovička!“ strácal som trpezlivosť.

„Jedna staršia pani. Chceš vedieť aj meno či rovno výpis z registra trestov?“ povedala sarkasticky.

„To nie je vtipné, Ela!“

„Máš pravdu, nie je to vtipné. Je to úplne smiešne! Nie každý na svete je sériový vrah! Troška ver v ľudí.“

Je normálna?

„Nie, ty prestaň slepo veriť v ľudí!“ Fakt si neuvedomuje, aké je to nebezpečné? Tá je hádam ochotná sa so všetkými skamarátiť a vymeniť si čísla?! Nemá v sebe ani štipku sebazáchovy?

„Ešte niečo, Michal?“ Frustrovane som si vzdychol.

Bože, ani to, aké je to nebezpečné, som jej nemohol povedať. Zaslúžila by si prehnúť cez koleno a vyplieskať. Správa sa ako malé trucovité decko. Možno by si uvedomila, že sa o ňu boja okrem mňa určite aj jej rodičia a blízki. Bože! Jej rodičia ma zabijú, keď sa dozvedia, že som ju nechal ísť samú.

„Máš aspoň nejaké peniaze?“

Ak povie, že nie, tak ma asi šľak trafí. A ak povie, že pôjde stopom, v tom momente obraciam loď.

„Za to, že nemám jachtu, nemusím byť úplne švorc,“ bola zas nahnevaná. Alebo stále?

„Bože, Ela, nemyslel som to tak, proste sa o teba bojím.“

Vzdychla.

„Som v pohode. Mám dosť na cestu aj na jedlo.“

Mal som ísť za ňou. Nemal som tu len tak sedieť.

„Michal, budem končiť. Uži si dovolenku.“

„Počkaj! Sľúb mi, že mi zdvihneš vždy, keď ti zavolám. Sľúb mi to, prosím ťa. Inak sa tu zbláznim od strachu, či si v pohode.“

„OK, zdvihnem.“

„A keby si potrebovala peniaze, zavoláš mi.“

„Maj sa, Michal.“

„Daj si pozor, Lastovička.“ Zložila.

Do riti! Kurva! Ja som ju nechal ísť samú. Naprieč Európou na Slovensko. Fakt som ju nechal ísť samú.

A ona s tým bola v pohode. Čakala to. Čakala to od všetkých, že sa na ňu vyserú. A ja som bol rovnaký ako oni. Vysral som sa na ňu. Do riti! Mal som ísť za ňou. Mal.

„Mišo?“ Martinov hlas z dverí ma prebral a pozrel som na neho. „V pohode?“

„Odišla,“ a pozrel som na lístok, ktorý ležal vedľa mňa na posteli.

„Čo? Kto odišiel?“

„Ela...“

„Čože?“ neveriacky si sadol ku mne na posteľ.

Zvalil som sa dozadu a zatvoril som si oči. Do riti!

„Prečo?“

„Včera som jej povedal nejaké veci, ktoré len dokázali, aký som idiot.“

„Mišo, počúvaj, nech si spravil hocičo, nemôže to byť až také zlé. Si ten najslušnejší chlap, akého poznám. Nikdy by si žene nepovedal ani že je hlúpa. Aj keby to bola pravda.“

Pozrel som na neho. Poznal ma. Ale teraz sa mýlil.

„Ublížil som jej... povedal som jej niečo, čo ju zranilo a ona odišla.“

Martin bol chvíľu ticho.

„Kam šla?“

„Domov.“

„Volal si s ňou?“

„Hej.“

V hlave som si prehral náš rozhovor.

„Je v pohode?“

„Hej.“

Mal som nervy, že to je tak. Neviem prečo som sa tak cítil, ale nemala byť v pohode v nejakom starom rozheganom autobuse. Mala byť v pohode tu. Opaľovať sa, čítať si, robiť niečo, čo sa jej páči a čo má rada.

„A to šla len tak? Sama?“

Zavrel som oči. Toto ma bude prenasledovať donekonečna. Vždy chodí sama... tie jej slová, aká je na to zvyknutá... Šúchal som si silno dlaňami tvár. Niekto by mi mal vraziť.

„Maťo, dala by sa ešte otočiť loď?“

Martin sa na mňa pozrel prekvapene.

„No... čisto teoreticky – cesta späť by trvala hodinu. Kde je teraz?“

„Pri hraniciach,“ a s ako som to vyslovil, hneď som vedel, že bude skôr ona doma ako ja pri nej. „Do riti!“

Aj Martin si myslel to isté.

„Vieš, kámo...“

„Viem.“

„Mišo? Je to... ďalšia z tých tvojich?“

„Čo?“ odkryl som si oči a pozrel na neho. Viem, kam mieril. Vedel o mojich vzťahoch najviac zo všetkých.

„Nie, Maťo, toto je iné. Som na vine, že sa tu cítila blbo, som na vine, že je teraz zranená a bude to moja vina, ak na tejto svojej ceste narazí na nejakého debila, ktorý využije príležitosť, aby... dofrasa!“

*

Volal som jej každú hodinu. Nebolo zo mňa nič, len chodiaci uzlík nervov. V Maďarsku mi povedala, že sa jej vybíja mobil a keď dorazí domov, dá mi vedieť, ale že jej už nemám volať. Do riti!

Celú noc som nespal. Mala byť teraz vo vlaku do Blavy. A potom vlakom do Vrútok a potom ešte domov celým Turcom. Najdlhšia noc v mojom živote.

O pol štvrtej mi prišla esemeska.

Som doma a som OK. Uzi si dovolenku.

A to bolo všetko. Nič viac. Kokos, taký kameň mi padol zo srdca. Zvalil som sa na posteľ a nevedel som o sebe.

Koniec ukážky

ISBN

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2018

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Ela

Michal