Leopold Slaninka, SJ

Psychológia a spiritualita

Základné psychologické aspekty duchovného života

Ukážka z elektronickej knihy

Úvod

„Chceš poznať Boha? Poznaj najskôr sám seba.“ Týmto výrokom mních Evagrius Ponticus vyjadril hlbokú pravdu o duchovnom živote o niekoľko storočí skôr, než sa psychológia ako veda vôbez zrodila. Poznanie seba samého bolo teda vždy dôležitou výzvou pre každého, kto sa rozhodol budovať vzťah lásky k Bohu. A práve v súčasnosti, keď sa život v modernej spoločnosti stal oveľa zložitejším, stáva sa táto úloha ešte naliehavejšia a aktuálnejšia.

Psychológia, ako moderná veda prichádza na pomoc, pomáha k orientácii, k nadobudnutiu rovnováhy, zdravšiemu a zrelšiemu smerovaniu života. Ako však môže psychológia napomôcť k rozvinutiu autentického a zrelého duchovného života? Ako by sme mohli načrtnúť základné psychologické aspekty, ktoré ovplyvňujú vzťah človeka s Bohom a jeho autentickú realizáciu prežívaním lásky vo vzťahu k iným“? To sú základné otázky, ktoré nás otvárajú k pilierom, na ktorych stojí a buduje sa dom, ktorého základy vyrastajú z opravdivo prežívanej ľudskosti a zároveň sebatranscendujú svoj vlastný horizont v spirituálnom dotyku s Tajomstvom múdrosti a lásky, života.

Základnými kameňmi v živote každého kresťana sú ideály predstavné Ježišom Kristom v Evanjeliu. Nestačí ich však poznať rozumom, je potrebné sa k nim dostať aj srdcom, nestačí len správne veriť a správne konať, je potrebné aj správne cítiť, tak ako Kristus, aby sme sa stali jeho skutočnými nasledovníkmi. Ako však možno poznať vlastné srdce? Ako spoznať v nás to, čo nepoznáme a čo nás zároveň ovplyvňuje, bráni, brzdí, spomaľuje, odvádza na vedľajšie cesty? Ako rozlíšiť to, čo nám bráni, alebo naopak pomáha, aby sa Ježišove hodnoty stali hodnotami vlastného srdca, tých najhlbších a najsilnejších túžob v nás? Ako objaviť v sebe zdroj energie, sily, nadšenia, optimizmu, nádeje a pokoja?

Všetky tieto otázky sú aj mojimi vlastnými otázkami, na ktoré hľadám odpovede na nasledujúcich stránkach tejto štúdie v priesečníku medzi psychológiou a spiritualitou. Budem rád, ak sa mi podarí aspoň v niečom uľahčiť vaše hľadanie a sebaspoznávanie.

autor

Psychológia a duchovný život – prečo?

Nastolenie problému

Psychológia je zbytočná, neužitočná, ba dokonca môže byť aj nebezpečne zavádzajúca. Áno, aj s týmto pohľadom na psychológiu sa možno dnes stretnúť, a to aj vtedy, keď ide o jej vzťah k spiritualite a duchovnému životu. Vraj chce všetko vysvetliť len rozumom, na prirodzenej rovine, vraj popiera existenciu Zlého a neberie vážne hriech, a boli aj takí, ktorí tvrdili, že náboženstvo a vzťah k Bohu slúži len na riešenie vlastných neuspokojených psychických potrieb, ako prekonať strach a pod. Zaiste, ak by psychológ tvrdil, že pre niekoho, kto túži rozvinúť svoj vzťah s Bohom, je potrebné namiesto modlitby, meditácie a sviatostného života začať psychologickými rozhovormi alebo psychoterapiou, tak výhrady proti psychológii by boli určite namieste.

Na druhej strane, niektorí psychológovia alebo psychiatri tvrdia, že psychológia je autonómna veda, s ktorou nie je možné spájať skutočnosti, ktoré nemožno empiricky dokázať a overiť. Inými slovami, že duchovné skutočnosti a aspekty života viery, nemožno integrovať do otázok čisto antropologického charakteru. Iste je tiež pravdou, že ak by niekto chcel schizofréniu alebo endogénnu depresiu vyliečiť len modlitbou, pravdepodobne by rýchlo spoznal, že to jednoducho nefunguje, podobne ako ani zlomenú nohu či zápal pľúc nechceme vyliečiť len s upriameným zrakom do neba. Takéto nastolenie problematiky je zaiste jej veľkým zjednodušením, no zároveň je východiskom pre základnú otázku, na ktorú by sme chceli hľadať odpovede na nasledujúcich stránkach tejto knihy: Ako môže psychológia napomôcť k rozvinutiu autentického a zrelého duchovného života? V čom spočíva jej dôležitosť a kde má svoje limity?

Psychológia v súčasnom svete

Psychológia ako prirodzená ľudská múdrosť je tu odpradávna. Psychológia ako veda je však naopak veľmi mladá. Sigmund Freud, ktorý sa považuje za „nestora“ klasickej psychoanalýzy, vstúpil na scénu dejín len asi pred 100 rokmi. Prečo sa psychológia vo všeobecnosti stala takou významnou práve dnes? Zdá sa, že jej potreba pre človeka žijúceho v dnešnej modernej spoločnosti súvisí s mnohými spoločenskými zmenami posledných desaťročí, ktoré zmenili život jednotlivca i celého spoločenstva.

K tým zmenám zaiste patrí najmä nový a rýchly technologický rozvoj, nový životný štýl spojený so zmenami v urbanizačných štruktúrach, zmenený – podstatne viac autonómny spôsob života v mestských aglomerátoch, fenomén globalizácie a s príchodom internetu nové spôsoby komunikácie, strávenia voľného času, prežívania reality alebo naopak virtuálnej reality, záplava nesmiernym množstvom rozličných informácií – to sú všetko procesy, ktoré hlboko ovplyvňujú ľudský život a psychiku jednotlivca i celej spoločnosti. Hoci má dnes v západnom svete prakticky každý človek mobilný telefón, prístup na internet, komunikuje prostredníctvom elektronickej pošty s celým svetom, tak paradoxne, prežíva podstatne viac samoty a úzkostí ako kedykoľvek predtým. Rýchle, ba niekedy často šialené životne tempo príliš zamerané na vysokú pracovnú efektívnosť, spojené s komplikovanosťou súčasnej spoločnosti charakteristickej svojou konzumnou, hedonistickou a individualistickou kultúrou, ho často stavia do situácií a pred otázniky, pred ktorými sa ocitá paradoxne bezmocný.

Človek je dnes v nebezpečenstve viac ako kedykoľvek predtým. Bez adekvátnej emotívnej výchovy spojenej s autentickou hodnotovou orientáciou, sa môže ľahko dezorientovať. To má negatívny vplyv na kvalitu jeho osobného života, prežívanej alebo neprežívanej opravdivej radosti a spokojnosti. Môže to taktiež negatívne ovplyvniť jeho vzťahy s okolitým svetom, osobitne vzhľadom na základnú bunku ľudskej spoločnosti, ktorou je nepochybne prirodzené spoločenstvo muža a ženy vytvorené v stálom rodinnom zväzku. Zdá sa teda, že práve psychológia ako veda o ľudskej duši môže človeku dneška prísť na pomoc, aby mohol nájsť pevnú zem pod nohami.

Psychológia na ceste k Bohu

Stojíme tu však pred otázkou ešte konkrétnejšou – aké miesto môže mať psychológia v duchovnom živote? Čo môže poskytnúť tomu, kto túži prehĺbiť svoj život s Bohom a prežívať ho autenticky? Prv než sa dostaneme k odpovedi, položme si základnú, existenciálnu otázku: Čo je pre teba, pre mňa, pre nás v našom živote to najdôležitejšie? Ak sa na túto otázku pozrieme očami biblického príbehu, ocitneme sa pred Ježišom, podobne ako sa ocitol istý znalec zákona, ktorý mu položil podobnú otázku: „Učiteľ, čo mám robiť, aby som bol dedičom večného života?“ Ježiš mu odpovedal: „Čo je napísané v Zákone? Ako tam čítaš?“ On odpovedal: „Milovať budeš Pána, svojho Boha, z celého svojho srdca, z celej svojej duše, zo všetkých svojich síl a z celej svojej mysle a svojho blížneho ako seba samého!“(Lk, 10, 26 – 27). Podobnú odpoveď môžeme nájsť aj v duchovných cvičeniach svätého Ignáca, ktorý v časti nazvanej Princíp a fundament, píše: „Človek je stvorený, aby chválil Boha, nášho Pána, vzdával mu úctu a slúžil mu a takýmto spôsobom si spasil dušu a ostatné veci na povrchu zeme sú stvorené pre človeka, aby mu pomáhali dosiahnuť cieľ, pre ktorý je stvorený“.[1]

Na pozadí týchto spiritulálnych odpovedí vzhľadom na podstatu života, by bolo zaujímavé položiť tú istú otázku aj niektorým významným predstaviteľom moderných dejín psychológie osobnosti. Ak by sme to trochu zjednodušili, možno by sme objavili, že Sigmund Freud vidí ako jednu z najdôležitejších veci v ľudskom živote redukciu napätia, čo on sám nazval „homeostáziou“. Carl Gustav Jung by možno zdôraznil význam archetypu vlastného Ja, teda Self, ktoré organizuje celú ľudskú bytosť do intregrálnej jednoty. Humanistickí psychológovia, ako sú Carl Rogers či Abrahám Maslow by zrejme ako to najdôležitejšie v živote videli vlastnú sebarealizáciu. Viktor Frankl by asi poradil hľadať zmysel, ktorý by mohol dať smerovanie celému životu. Každá z týchto významných osobností modernej psychológie bezpochyby prispela význačným spôsobom ku skvalitneniu ľudského života, asi by sme však márne u nich hľadali priame prepojenie na skutočnosti, ktoré presahujú, transcendujú samotný ľudský život. Ak však chceme hovoriť o vzťahu psychológie k duchovnému životu, otázka možnosti sebatrascendenie sa tu nedá obísť. Teda, či je vôbec možné, alebo za akých podmienok či akým spôsobom, stretnutie človeka s Bohom na zemi?

Patrí transcendencia do horizontu ľudského života?

Otázku o možnosti sebatrascendencie si položil taliansky jezuita, psychiater a psychológ Luigi Rulla vo svojej knihe Antropológia kresťanského povolania: „Aké sú trascendenté podmienky, tie určujúce aspekty v ľudskej konštitúcii stvorenej Bohom, ktoré umožňujú stretnutie Boha s človekom počas jeho dejín?“[2] Zdá sa, že Rulla ako východisko k odpovedi na túto otázku nachádza u svojho kanadského spolubrata, teológa Bernarda Lonergana, v diele „Il Metodo in teologia“. Lonergan svoje bádanie ohľadom možnosti sebatrascendencie zasadzuje do dialektiky subjektívnosti a objektívnosti vzhľadom na intelektuálne, poznávacie ľudské schopnosti. Inými slovami si kladie otázku, či je všetko v našom kognitívnom procese len subjektívnou záležitosťou alebo v ňom existuje reálny vzťah k objektívnosti, o ktorý sa možno oprieť? Lonergan svoju teóriu sebatranscendencie vysvetľuje tým, že poukazuje na existenciu štyroch rozličných rovín v našom poznávacom procese:

„Je to empirická rovina, na ktorej počujeme, vnímame, predstavujeme si, zakúšame pocity, rozprávame, hýbeme sa. Ďalej intelektuálna rovina, na ktorej sa pýtame, prichádzame k pochopeniu, vyjadrujeme to, čo sme pochopili, spracúvame predpoklady a dôsledky toho, čo vyjadrujeme. Na racionálnej rovine reflektujeme, rozlišujeme, usporadujeme, vynášame súd o pravde alebo nepravde, o istote alebo o pravdepodobnosti, dospievame k potvrdeniu úsudku. Na rovine zodpovednosti sa zaoberáme sebou samými, našimi skutkami, cieľmi, ktoré sledujeme a pre ktoré sa slobodne rozhodujeme, prehodnocujeme ich, rozhodujeme sa a nasledujeme to, prečo sme sa rozhodli“.[3]

Takto podľa Lonergana dospievame k presvedčeniu že svet je poznateľný (intelligibile), čo zároveň vedie k záveru, že na jeho počiatku musí stáť Niekto inteligentný, a to sa už dotýkame otázky Boha, ktorý sa takto zároveň nachádza v ľudskom horizonte. Autorov záver v tomto bode je ten, že človek je schopný sebatranscendencie a že je toho schopný prostredníctvom svojho vedomého konania: prostredníctvom skúsenosti, inteligencie, úsudku a slobodného rozhodovania sa. Inými slovami: človek disponuje schopnosťou sebatranscedencie, presahovania seba. Je schopný ísť poza seba vo všetkom, čo sa týka jeho myslenia, chcenia, vlastnej sebarealizácie, je schopný ísť poza prítomný okamih vlastnej existencie, a tak dosiahnuť Boha ako svoj posledný a konečný cieľ. Pričom nemôžme zabudnúť, že je to sám Boh, kto vo svojom stvoriteľskom pláne človeka pozval, „utvoril“ s takouto schopnosťou sebatranscendencie.

Lonergan vo svojom diele ďalej upresňuje, že tento proces ľudskej sebatranscendencie sa uskutočňuje v troch rozličných etapách, či stupňoch: prostredníctvom poznania, morálneho rozhodnutia a lásky. V prvej etape, človek na základe osobnej skúsenosti a prostredníctvom uvažovania a úsudku prichádza k otázkam: Čo? Prečo? Za akým cieľom? A prostredníctvom nich prichádza k sebatransendencii na kognitívnej rovine. Človek sa však nezastavuje len pri kontemplácii poznanej pravdy, ale pýta sa aj na dosah tejto pravdy pre jeho vlastný život, rozlišuje to, čo je dobro reálne a čo len dobro zdanlivé, čo je objektívne hodnotné, až prichádza k otázke: Čo mám robiť? Svojou schopnosťou slobodného rozhodnutia ľudská bytosť tak dospieva k sebatranscendencii na rovine morálneho rozhodnutia. Tretí stupeň sebatranscendencie podľa Lonergana človek dosahuje, „keď sa zaľúbi. Vlastné bytie sa stane bytím zamilovaným. Je to prvotný princíp. V ňom majú svoj pôvod naše túžby a úzkosti, radosti a bolesti, naše rozlišovanie hodnôt, naše rozhodovanie a konanie.“[4]

Na tomto mieste môžeme teda povedať dve veci: po prvé, že človek má v sebe schopnosť sebatranscedencie, že v horizonte jeho života je legitímny priestor pre Boha a jeho pôsobenie v ľudskom živote. Ba čo viac, je to Boh kto stvoril človeka „na svoj obraz“ a pozval ho do dialógu a k tomuto dialógu ho aj patrične uspôsobil. A po druhé: čím sa človek stáva plnšie človekom, (teda čím plnšie a autentickejšie rozvíja svoje skúsenosti, ktoré reflektuje, pričom dospieva k úsudku a k slobodným rozhodnutiam) tým viac je pozvaný k sebatranscendencii, ktorá nachádza svoj posledný cieľ v Bohu, ktorý je zároveň Láskou.

Stávať sa plnšie človekom

Nuž a tu prichádzame k ďalšej dôležitej otázke: Ako človek môže naplniť toto povolanie, ku ktorému ho pozýva Boh? Ako sa môže stať, či stávať plnšie človekom, a to človekom stále viac otvoreným a schopnejším k sebatranscendencii, teda pripravenejším k stretnutiu s Bohom?

Cirkev vo svojej bohatej stáročnej spirituálnej tradícii nám poskytuje veľa užitočných rád a návodov, ako uskutočniť toto poslanie. Celé jej duchovné bohastvo je skutočnou perlou a pokladom, ktorého autentickosť potvrdili svojim životným svedectvom tisíce a tisíce svedkov počas dejín. Počas týchto spirituálnych dejín možno vidieť, ako o tom píše nemecký benediktín Anzelm Grun, vo svojej knihe Spiritualita zdola, - okrem iného aj dva prúdy, ktoré on sám nazýva: spiritualita zhora a spiritualita zdola, pričom vysvetľuje:

„Spiritualita zdola je toho názoru, že Buh k nám nemluví jen v Bibli a prostředníctvím cirkve, nýbrž i prostředníctvím nás samých, prostředníctvím našich myšlenek a citu, našho těla, našich snu, a dokonce i prostředníctvím našich ran a našich domnělých slabostí“.[5]

To, čo Grun nazýva spiritualitou zdola, nie je ničím iným, ako prínosom, ktorý chce poskytnúť človeku na ceste realizácie vlastného poslania, na ceste k Bohu, práve psychológia pomocou celého svojho vedeckého aparátu.

Akým spôsobom môže teda psychológia byť na tejto ľudskej púti k Bohu pomocníčkou? Azda najvýstižnejšie to charakterizoval mních Evagrius Ponticus o niekoľko storočí skôr, ako sa o psychológii začalo vôbec hovoriť: „Chceš poznať Boha? Poznaj najkôr sám seba“.

Sebapoznanie

Čo však znamená poznať sám seba? Hneď na začiatok je potrebné pripomenúť, že tu nejde len o čisto rozumové poznanie. Človek nie je len tvorom racionálnym. Ak by to tak bolo, potom by sme robili vždy len to, čo považujeme za správne. Avšak už apoštol Pavol naznačuje, že v skutočnosti je to inak: „Ani nechápem, čo robím, lebo nerobím to, čo chcem, ale robím to, čo nenávidím“ (Rim 7, 15). Inými slovami, náš život a naše konanie ovplyvňuje aj naše podvedomie, všetko to, čo sme prežili od prvých okamihov príchodu na svet, hoci si z toho takmer nič nepamätáme. Všetko sme však už vtedy cítili a nemali možnosť to intelektuálne spracovať, keďže citový rozvoj predchádza intelektuálnemu o niekoľko rokov, ktoré sú však veľmi dôležité, pretože majú pozitívny alebo negatívny vplyv na celý náš budúci život. Všetko, čo sme prežili počas prvých troch či piatich rokov života, načo si nespomíname, nosíme v sebe v priestoroch, ktoré by sme mohli nazvať „emotívnou pamäťou“, ktorá je akousi skrytou centrálou nášho nevedomia a podvedomia. Je neustále živou, aktívnou, reaguje rýchlo, bez času na uváženie, automaticky a dáva farbu všetkému, čo aktuálne prežívame, nášmu celému citovému životu, našim vnútorným emotívnym postojom. Tomu, čo vnímame ako pozitívne, ako sú dôvody našej radosti, optimizmu, nádeje, ale aj všetkému, čomu by sme sa radšej vyhli: pocitom smútku či hnevu, pocitom menejcennosti, ohrozenia, úzkosti a strachu.

Celý tento bohatý podvedomý emotívny svet možno negovať, nevšímať si ho, no nezájdeme ďaleko, pretože ako hovorí filozof Santayana: „človek, ktorý nepozná svoju minulosť je odsúdený ju neustále opakovať“. Zranenia z minulosti, prežité a zároveň z vedomia vytlačené pocity úzkosti, strachu, poníženia, ohrozenia, menejcennosti či nedôvery – to všetko ak ostane v tomto stave potlačenia, bude sa v našom živote neustále, opakovane vynárať, ovplyvňovať náš úsudok a postoje, vytvárať predsudky, na základe ktorých budeme odsúdení k neužitočnému zápasu „s veternými mlynmi“ a riskujeme, že z nášho života sa bude stále viac a viac vytrácať životodárna energia a spontánna radosť do takej miery, v akej budeme našu psychickú energiu investovať do „stráženia“ a potláčania v nás toho, čo z nejakého dôvodu je v nás, či sa nám to páči, alebo nie. Je na nás, či tento „poklad v nás“ budeme neustále považovať za nepriateľského cudzieho votrelca, alebo vstúpime s ním do dialógu a spýtame sa ho: kto si a prečo sa tak správaš? Veď možno tam niekde v tmavých priepastiach sa ako z hlbokej vyschnutej čiernej studne ozýva ozvenou umocnený hlas maličkého plačúceho dieťaťa, ktoré kričí a plače, lebo sa cíti opustené a potrebuje naše objatie.

Ak náš vzťah s Bohom, má byť autentickým vzťahom lásky, potom nemôžeme z neho vylúčiť ani emócie, a ani náš podvedomý emotívny poklad. Poznanie seba samého je teda výzvou pre každého, kto sa rozhodol budovať vzťah lásky k Bohu, a je dôležité aj pre duchovný rozvoj každého človeka. Osobitne pre kňazov a rehoľníkov, ktorí sa vydali na skutočne strmú cestu, keď sa pre Božie kráľovstvo zriekli niektorých prirodzených výrazov lásky, ktoré sú pre každého človeka zdrojom hlbokej radosti, pokoja, istoty a životnej pohody. Skúsenosť žiaľ dokazuje, že často za krízou v povolaní, či odchodom z kňazstva sa skrývajú dôvody zanedbania procesu sebapoznania, na rovine vlasnej ľudskej emotívnosti. Známy autor spirituálnej literatúry, dlhoročný duchovný formátor, jezuita, Thomas Green vo svojej knihe o rozlišovaní píše:

„Mnohí hovoria, že je veľmi ťažké poznať Boha, pretože nie je možné ho vidieť, počuť a dotknúť sa ho, ako by to bolo možné s ľudskou bytosťou. Toto je prirodzene pravdou, ale ja som dospel k názoru, že oveľa väčšou prekážkou pre rozlišovanie a pre skutočný pokrok v živote modlitby, nie je otázka nedosiahnuteľnosti Boha, ale skutočnosť, že dostatočne nepoznáme seba samých a ani nechceme poznať, akí skutočne sme. Takmer všetci sa skrývame za maskou, nielen pred druhými, ale aj vtedy, keď sa sami pozeráme do zrkadla“.[6]

Psychológia v kňazskom a rehoľnom živote

Tu sme sa už dostali ku konkretizácii samotnej otázky: ako psychológia môže byť v službe spirituality? A akým spôsobom osobitne v živote kňazov a Bohu zasvätených osôb, ktorí sa na rozdiel od ľudí žijúcich v manželstve, môžu celostne venovať duchovnému životu? Jednou z celkom konkrétnych foriem takého úsilia je aj Inštitút psychológie na Pápežskej Gregorovej Univerzite v Ríme. Na jeho počiatku, v roku 1971 stál taliansky jezuita Luigi Rulla[7], spoločne s neskorším rektorom Gregorovej univerzity Frankom Imodom, a rehoľnou sestrou Joyse Ridickovou.

Už v šesťdesiatych rokoch páter Rulla so svojimi spolupracovníkmi začal rozsiahly experimentálny výskum venovaný náboženskému, respektíve kňazskému a rehoľnému povolaniu. Vychádzajúc z dokumentov II. vatikánskeho koncilu, rozpracovali takpovediac vlastnú školu s kresťanskou antropológiou, v ktorej sa pokúsili o integráciu teológie, filozofie a psychológie. Jedným z výsledkov ich úsilia sa stalo trojzväzkové dielo Antropológia kresťanského povolania, ktorého závery, až v prekvapivej miere neskôr potvrdili encykliky Veritas Splendor (1993) a apoštolská exhortácia Vita consecrata (1996). Ich práca a výsledky, založené na dlhoročnom experimentálnom výskume sa stali základom členenej vízie kresťanského povolania a prekážok, ktoré mu kladú do cesty rozličné aspekty ľudskej bytosti, zvlášť na úrovni jej podvedomia. Ba možno povedať, že jedným z najcharakteristickejším prínosom v teoretickom rozpracovaní tejto psychologickej školy s vlastnou jasne kresťansky orientovanou antropológiou, je práve prihliadanie na vplyv podvedomia na normálny život človeka – inými slovami vplyv podvedomia, ktorý síce nie je patologický, ale môže negatívne ovplyvňovať kvalitu kňazského či rehoľného života. Z toho potom vyplýva úsilie adekvátnej pomoci pri formovaní kňazov, rehoľníkov a vôbec ľudí, ktorí túžia využiť psychologické prostriedky pre vlastnú ľudskú a duchovnú formáciu.

Ako už bolo spomenuté vyššie, štúdium kňazského a rehoľného života aj prostredníctvom psychologických diagnostických metód, okrem spomínanej teoretickej bázy Antropológie kresťanského povolania, dalo aj vznik Inštitútu psychológie na Gregorovej Univerzite. O jeho základných cieľoch, pre Vatikánsky rozhlas v roku 2006 jeho vtedajší riaditeľ, páter Timothy Healy, uviedol:

„Hlavným cieľom Inštitútu psychológie na Gregorovej univerzite je formácia budúcich formátorov v Cirkvi. Odpovedáme tak na pastorálnu konštitúciu II. Vatikánskeho koncilu Gaudium et Spes, ktorá pozýva k využitiu vedných disciplín ako sú psychológia a sociológia. Program Inštitútu psychológie sa snaží v kresťanskej formácii aplikovať interdisciplinárny prístup a integrovať aspekty jednotlivých vedných disciplín, akými sú – filozofia, teológia, spiritualita a tiež moderná psychológia, ktorá venuje okrem iného aj pozornosť vplyvu podvedomia na motivácie ľudskej osobnosti. Počas uplynulých 35 rokov existencie Inštitútu, rozvoj antropologickej vízie bol sprevádzaný rozsiahlym empirickým výskumom, ktorého výsledky potvrdili užitočnosť tohto prístupu.

Študentom Inštitútu poskytujeme solídnu teoretickú prípravu, ktorá im umožňuje pôsobiť neskôr ako učitelia, ale tiež praktickú prípravu, ktorá v sebe zahŕňa aplikáciu poznatkov a metód modernej psychológie v službe duchovného sprevádzania, rozlišovania kňazských a rehoľných povolaní, v duchovnej formácii rehoľníkov a rehoľných sestier, seminaristov, členov sekulárnych inštitútov a kresťanov vôbec. Týmto spôsob hľadáme spôsob ako pomôcť ľuďom rásť vo vlastnom povolaní.“

Vráťme sa však ešte raz k našej pôvodnej otázke: ako konkrétne môže psychológia napomôcť spirituálnemu rozvoju, či rozvoju kňazského či rehoľného povolania na jeho duchovnej a ľudskej rovine? Inštitút psychológie vznikol ako ovocie viacročného štúdia a výskumu, ktorý bol zameraný na život rehoľníkov vo formácii. Samotný výskum začal ešte v USA. Počas 14 rokov sa zaoberal skupinou 608 mužov a žien v rehoľnej formácii a tzv. kontrolnou skupinou 38 laikov. Výskum mal tri fázy a uskutočňoval sa u tých istých osôb, v troch rozličných časových etapách:

- po 10 dňoch po vstupe do rehole,

- po dvoch rokoch

- a po 4 rokoch formácie.

Analýza osobnosti, okrem iných hľadísk, skúmala aj ľudskú zrelosť, ktorú Rulla nazval „existenciálnou zrelosťou“, a zahŕňala hlavne tieto aspekty:

- efektívnosť v štúdiu a v práci,

- vernosť a stupeň osobnej zaangažovanosti sa pre morálne hodnoty a ideály zasväteného života,

- schopnosť a kvalitu rozvíjania medziľudských vzťahov.

Výskum pokračoval v ďalších rokoch po druhom vatikánskom koncile, už na pôde vznikajúceho Inštitútu, kde si Rulla od roku 1971 zvlášť kládol otázku vplyvu ľudskej zrelosti na apoštolskú plodnosť a vytrvalosť v povolaní.

V rámci výskumu sa prišlo k prekvapivému zisteniu: hoci pri vstupe kandidáta do rehole jeho existenciálnu zrelosť najsilnejšie ovplyvňujú transcedentné hodnoty, čiže evanjeliové ideály, alebo tie, ktoré vyplývajú z charizmy tej ktorej rehole, postupom času, - po 2 a 4 rokoch a neskôr by sa čakalo, že ak kandidát prehĺbi poznanie týchto ideálov, že jeho zrelosť bude kvalitatívne vyššia, prežívanie evanjeliových ideálov bude hlbšie a autentickejšie ako pri vstupe do rehole. Výskum však ukázal, že až u 60-80 percent kanditátov po 4 rokoch formácie, evanjeliové či rehoľné ideály majú slabší vplyv na rozvoj zrelosti, ako tomu bolo na počiatku pri vstupe, čo sa postupom času negatívne odráža na živote rehoľníka práve pokiaľ ide o jeho apoštolskú plodnosť alebo vytrvalosť v povolaní. Inými slovami, Rulla dospel k záveru, že klasické osvedčené prostriedky duchovného života, strácajú po niekoľkých rokoch u niektorých rehoľníkov na svojej účinnosti. Natíska sa otázka: prečo je to tak? Rulla to definuje tým spôsobom, že tých 60-80% kandidátov má ťažkosť „interiorizovať“, čiže zvnútorniť evanjeliové hodnoty vo svojom živote. Nie žeby im chýbala úprimnosť a dobrá vôľa, to nie, ale nedokážu tieto ideály a hodnoty zvnútorniť, aby sa stali ich vlastnými osobnými hodnotami a túžbami.

Ďalšia otázka tu potom stojí: v čom spočíva táto ich ťažkosť? A to sa už dostávame ku koreňu, k tomu, ako psychológia môže v tejto ťažkosti podať pomocnú ruku. Podľa Rullu, ako aj celého antropologického a psychologického prístupu školy, ktorú založil so svojimi spolupracovníkmi, dôvodom sú podvedomé, psychické potreby, ktoré brania kandidátovi v procese zvnútornenia transcendentných hodnôt, ktoré ak sú silné a neuvedomené – kandidát ich môže na začiatku cesty svojho povolania silou svojho nadšenia a vôle vo svojom živote utlmiť, - avšak postupom času, keď opadne pôvodné nadšenie a sila prvotných motivácií - tieto podvedomé túžby nadobudnú väčšiu silu a viac ovplyvňujú cítenie, túžby, vnútorné postoje a rozhodovanie kandidáta, - inými slovami, - proces zvnútorňovania, taký nevyhnutný, pre rast v zrelosti v povolaní.

Rulla však neostal len v teoretickej rovine. Tým, ktorí sa rozhodli vykročiť na ceste vlastnej formácie ponúkol konkrétnu pomoc, využívajúc metódy klinickej psychológie a psychodynamickej terapeutickej metódy prostredníctvom tzv. Colloqui della crescita vocazionale, čo v preklade znamená: Rozhovory pre napomáhanie rozvoja v povolaní. Ide o pravidelný rozhovor so psychológom 2 x do týždňa po 45 minút, v ktorom záujemca o tieto rozhovory má možnosť si uvedomiť svoje hlboké podvedomé potreby a ako tieto ovplyvňujú jeho myslenie, cítenie a vnútorný postoj k evanjeliovým ideálom, a to v každodenných životných situáciách. Tento krok uvedomenia je dôležitý preto, lebo to čo sa stane uvedomené, môže človek v sebe spracovať a integrovať do vlastného života, čo je prakticky nemožné pri nevedomej činnosti, pri ktorej platí už horeuvedené, že „to čo človek nepozná, je odsúdený opakovať“. Pri takomto spoznávaní svojich podvedomých motivácií človek môže nadobudnúť väčšiu vnútornú slobodu, ktorá je predpokladom pre zvnútornenie evanjeliových hodnôt, inak povedané, pre otvorenie sa pre sebatrascendenciu, a zároveň pre rast v zrelosti a plodnosti prežívania rehoľného povolania.

A azda ešte jeden podnet vzhľadom na otázku, ako psychológia môže pomôcť v duchovnom rozvoji človeka, respektíve, ako môže byť užitočná pre rozvoj kňazského či rehoľného života. Profesorka Inštitútu psychológie na Gregorovej univerzite, rehoľná sestra Simona Brambilová, pre Vatikánsky rozhlas v roku 2006, uviedla:

„Myslím si, že psychológia sa môže ponúknuť ako nástroj na pomoc človeku, ktorý chce žiť život plnšie, orientujúc svoje energie na ciele, pre ktoré sa rozhodol, ako napríklad milovať Boha celým svojim srdcom, mysľou a silou, a nechať sa tiež milovať Bohom samým. Koncil vo svoje encyklike Gaudium ed Spes, v 62. článku odporúča, aby sa v pastoračnej starostlivosti poznávali a využívali nielen teologické princípy, ale aj objavy profánnych vied, na prvom mieste psychológia a sociológia, aby tak veriaci mohli byť vedení k zrelšiemu životu vo viere.

Tieto poznatky o ľudskom živote nám ponúkajú prostriedky, aby sme mohli nadobudnúť hlbšie sebapoznanie vlastnej vnútornej dynamiky, aby sme mohli dozrievať v umení rozlišovania toho, čo sa odohráva v našom vnútri. Toto hlbšie poznanie nás môže priviesť k väčšiemu realizmu o nás samých, ktorého vyjadrením je pokora, väčšia sloboda pre zodpovednosť, schopnosť koherentnejšie sa rozhodovať vzhľadom na hodnoty, ktorým veríme. Taktiež, schopnosť darovať sa v láske a lásku tiež prijať s vďačnosťou a nezištne. Myslím si, že rozvoj povolania v Bohu zasvätenom živote, sa nemôže uskutočniť bez vzťahu k ľudskému rozvoju osobnosti. A práve pre tento cieľ môže byť užitočná psychológia, ktorá ponúka prostriedky či už pre toho, ktorý duchovne sprevádza alebo pre toho, ktorý sa nechá sprevádzať. Tieto prostriedky umožňujú rozvoj sebapoznania, sebaprijatia , osobnostného rastu, čo rozvíja tiež schopnosť vždy viac sa učiť z vlastnej životnej skúsenosti a pozýva vstúpiť do autentickejšieho vzťahu so sebou samými, s inými a s Bohom.

Psychológia však nie je všeliek. Je skôr užitočným nástrojom, ktorý môže poskytnúť službu na rozvoj osobnosti, môže napomôcť rozlišovací proces a uschopniť človeka vstúpiť autentickejšie a vždy osobnejšie do živého vzťahu s Kristom, pripraviť pôdu, z ktorej by semeno Slova mohlo priniesť bohatú úrodu.“

A na záver niekoľko myšlienok zakladateľa Inštitútu psychológie Luigiho Rully:

„Sme povolaní, aby sme odpovedali celým svojim bytím a hľadali realizáciu seba samých nie v uzavretí do seba, ale prekonávaním seba samých a darovaním sa iným.“

„Dialóg s kultúrou je dôležitý. Možno sa učiť aj od tých, čo nezmýšľajú ako my, od Freuda, Rogersa, Skinnera. Predovšetkým ak ide o hlbinnú psychológiu. Seriózny výskum však musí byť základom našej práce.“

„Dielo, ktoré chceme vykonať nemožno hodnotiť číslami, ale jeho kvalitou a hĺbkou. Ježiš pracoval intenzívne s dvanástimi priateľmi, ktorých formoval svojou prítomnosťou a tým, že im venoval celkom osobitnú pozornosť.“

„Nejde o to, aby sa robilo mnoho vecí a povrchne. Dôležité je intenzívne sústredenie sa na to, čo robíme.”

“Dôležitá je formácia, ale ešte dôležitejšia je formácia tých, ktorí formujú.”

“Lepšie je predchádzať ako liečiť.”

ISBN 978-80-89951-04-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2018

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Úvod

Psychológia a duchovný život – prečo?

Nastolenie problému

Psychológia v súčasnom svete

Psychológia na ceste k Bohu

Patrí transcendencia do horizontu ľudského života?

Stávať sa plnšie človekom

Sebapoznanie

Psychológia v kňazskom a rehoľnom živote

Psychológia v dokumentoch Cirkvi

Ideály, hodnoty, motivácie

Túžby a limity

Pocity a citová zrelosť