Stasi Child

Copyright © David Young, 2015

Translation © Eva Brožová, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-265-2

ISBN mobi 978-80-7565-266-9

PŘEDMLUVA

Tento román se odehrává v polovině sedmdesátých let minulého století v komunistickém východním Německu, Německé demokratické republice / NDR (německy Deutsche Demokratische Republik / DDR), kdy země měla jednu z nejvyšších životních úrovní v celém východním bloku. V té době, s Berlínskou zdí – neboli antifašistickým ochranným valem, jak se na Východě oficiálně nazývala – pevně na místě, jen málokdo předvídal bouřlivé události v roce 1989, které vedly k jejímu rozebrání.

NDR byla ztotožňována s obávaným Ministerstvem státní bezpečnosti, známějším pod názvem Stasi. Ale zatímco o existenci Stasi – a síti jejích neoficiálních informátorů – se v té době vědělo, teprve po roce 1989 vypluly na povrch její očividně prazvláštní metody a obrovský počet lidí, který pro ni pracoval.

Vyšetřování kriminálních činů bylo obvykle doménou Lidové policie (Volkspolizei neboli VoPo) a zejména jejího útvaru CID (Kriminalpolizei neboli Kripo). Pokud měl případ významný politický podtext, převzala ho Stasi, která měla vlastní kriminální sekci, vlastní forenzní týmy a tak dál. Případy, kdy Stasi a Kripo pracovaly společně v jednom týmu – jako je ten fiktivní, který následuje –, byly vzácné, i když často existovala spolupráce na vysoké úrovni. Nicméně mnoho členů kriminální policie bylo samozřejmě agenty Stasi. Lidová policie byla orgánem státu stejně jako Stasi – a její vyšetřovací vazba na ústředí na Keibelstrasse nedaleko Alexanderplatzu v Berlíně stejně nenáviděná jako například vyšetřovací vazba Stasi v Hohenschönhausenu.

D. Y.

1

Únor 1975. Den první.

Prenzlauer Berg, východní Berlín.

Nadporučici Karin Müllerovou probudilo pronikavé zvonění telefonu. Zašátrala po něm, aby ho umlčela, ale nahmatala prázdné místo. Hlava jí třeštila bolestí. Telefon zvonil dál, a tak zvedla hlavu z polštáře. Místnost se s ní zatočila, zvedl se jí žaludek a silueta pod přikrývkami vedle ní sáhla po sluchátku na opačné straně postele.

„Tilsner!“ vyštěkl do telefonu hlas jejího zástupce podporučíka Wernera Tilsnera a rozlehl se jí v uších.

Sakra! Co ten tady dělá? Zatímco Tilsner dál mluvil do telefonu, začala se rozhlížet, aniž vnímala jeho slova. Ten byt nepoznávala. Ani postel, v níž ležela. Povlečení rozhodně nepatřilo jí a jejímu manželu Gottfriedovi. Všechno bylo… mnohem luxusnější, dražší. Na prádelníku spatřila fotografie Tilsnera… jeho manželky Koletty… jejich dvou dětí – pubertálního chlapce a mladší dívky – v nějakém kempu, jak se usmívají do objektivu na své letní rodinné dovolené. Panebože! Kde je jeho žena? Každou chvíli by mohla přijít. Pak si začala vzpomínat: Tilsner tvrdil, že Koletta odjela s dětmi na víkend k rodičům. Tentýž Tilsner, který právě vykládal někomu na druhém konci telefonu jakousi nepravděpodobnou historku.

„Nevím, kde je. Naposledy jsem ji viděl včera večer v kanceláři.“ Lhal s klidem, který Müllerová rozhodně necítila. „Pokusím se ji sehnat, a jakmile se mi to podaří, okamžitě dorazíme na místo činu, soudruhu plukovníku. Hřbitov svaté Alžběty v Ackerstrasse? Ano, rozumím.“

Müllerová si svírala třeštící hlavu a snažila se vyhnout očím Tilsnera, který zavěsil, začal vstávat z postele a zamířil do koupelny. Zavrtěla se pod přikrývkou. Včera v noci byla zima. Příšerná zima. Byla oblečená a teď ji pod těsnou sukní nepříjemně dřelo spodní prádlo. Předtím, vodka Blue Strangler. Spousta vodky. V baru na Dircksenstrasse s Tilsnerem závodili, kdo vypije víc panáků; hloupá hra, která podle všeho skončila v jeho manželské posteli. Pořád ještě v puse cítila pozůstatky alkoholu. Netušila, co se po návratu z baru stalo, ale věděla, že Gottfried se nesmí o tom, že strávila noc u Tilsnera, nikdy dozvědět.

Tilsner už byl zpátky a nabízel jí sklenici vody s nějakou šumivou tabletou.

„Vypij to.“ Müllerová lehce zaklonila hlavu a ušklíbla se na syčící nápoj. „Je to jen aspirin. Než se upravíš, uvařím kafe.“ Ze samolibého úsměvu na jeho neoholené tváři s ostře řezanou čelistí čišela drzost a neúcta – ale byla to její chyba, že se do téhle situace dostala. Byla jedinou šéfkou oddělení vražd v celé republice. Nemohla si dovolit, aby o ní lidé mluvili jako o děvce.

„Neměli bychom tam radši jet rovnou?“ zavolala ke kuchyni. „Znělo to naléhavě.“ Slova jí rezonovala v hlavě a každé cítila jako ránu kladivem.

„Je to naléhavé,“ přisvědčil Tilsner. „Tělo dívky. Na hřbitově. Blízko Zdi.“

Müllerová jedním dlouhým douškem vypila vodu s aspirinem a přinutila se ho nevyzvrátit.

„V tom případě bychom radši měli hned vyrazit!“ vykřikla a její hlas se s ozvěnou rozlehl místnostmi starého bytu s vysokými stropy.

„Kafe stihneme,“ odpověděl Tilsner z kuchyně, kde řinčely hrnky a rendlíky, jako by to pro něj bylo neznámé území. Pravděpodobně bylo, s výjimkou Mezinárodního dne žen. „Navíc jsem řekl plukovníku Reinigerovi, že netuším, kde jsi. A lidi ze Stasi už jsou na místě.“

„Ze Stasi?“ opakovala Müllerová. Pomalu se dovlekla do koupelny a teď zděšeně studovala svůj obraz v zrcadle. Kolem modrých, krví podlitých očí měla rozmazanou včerejší řasenku. Chvilku si třela tváře, aby je zbavila opuchlosti, a pak si upravila světlé, po ramena dlouhé vlasy. Jediná šéfka oddělení vražd v celé NDR, a to jí ještě nebylo třicet. Dneska tak mladě nevypadala. Zhluboka se nadechla a doufala, že mrazivý ranní vzduch ve starém bytě jí pomůže zklidnit nevolnost.

Müllerová věděla, že si musí pročistit hlavu. Dostat situaci pod kontrolu. „Jestli je to tělo u Zdi, neměli by to řešit pohraničníci?“ Navzdory ozvěnám v lebce ta slova zahulákala, aby ji Tilsner v kuchyni slyšel. „Proč se o to zajímá Stasi? A proč my –“ Odmlčela se, protože v zrcadle spatřila jeho tvář. Tilsner stál těsně za ní a v rukou držel dva hrnky s kouřící kávou. Pokrčil rameny a povytáhl obočí.

„To je výslech? Vím jen, že Reiniger nás chce na místě činu, abychom podali hlášení vysokému důstojníkovi ze Stasi.“

Sledovala, jak si ji prohlíží, když si Kolettiným kartáčem rozčesávala rozcuchané vlasy.

„Až se učešeš, radši ten kartáč vyčistím,“ prohodil. Müllerová se setkala s jeho očima: modrýma jako její, i když byly pozoruhodně jasné na člověka, který předchozí noc vypil tolik vodky. Tilsner se opět pobaveně usmíval. „Moje žena je bruneta.“

„Jdi do hajzlu, Wernere,“ vyštěkla na jeho odraz v zrcadle a začala si jedním z Kolettiných odličovacích tamponů odstraňovat starou řasenku. „K ničemu nedošlo.“

„Víš to jistě? Já si pamatuju něco jiného.“

„K ničemu nedošlo. Ty to víš a já to vím. Tak to tak necháme.“

Jeho úsměv byl skoro lascivní a tak Müllerová přinutila mozek otupělý kocovinou, aby si vzpomněl, co se vlastně stalo. Zrudla, ale snažila se samu sebe přesvědčit, že má pravdu. Vždyť se probudila oblečená a sukni měla tak těsnou, že by k nechtěnému styku nemohlo dojít. Otočila se, vytrhla mu kávu z ruky, a zatímco se pára stoupající z nápoje srážela na studeném zrcadle, dvakrát se dlouze napila. Tilsner natáhl ruku, sebral použitý odličovací tampon a strčil si ho do kapsy. Potom zvedl kartáč a začal z něj hřebenem vytahovat světlé vlasy. Müllerová obrátila oči v sloup. Ten mizera v tom měl evidentně praxi.

Když scházeli po schodišti, míjeli odlupující se malbu ve vestibulu a vyšli z činžáku do zimního rána, vyhýbali se očnímu kontaktu. Müllerová zahlédla na opačné straně ulice jejich neoznačený wartburg. V tu chvíli se jí vybavila včerejší noc a Tilsnerovo naléhání, že zajedou k němu a dají si kávu, aby vystřízlivěli – evidentně mu nevadilo řídit v opilosti. Zamnula si bradu, protože si náhle vzpomněla, že jeho strniště škrábalo při líbání jako smirkový papír. Ale co se stalo potom?

Nastoupili do auta a Tilsner se posadil za volant. Otočil klíčem v zapalování a v chabém denním světle se zaleskly jeho draze vyhlížející hodinky. Müllerová se zamračila, protože si vzpomněla na luxusní zařízení bytu, a zvědavě se na Tilsnera podívala. Jak si to může dovolit s platem poručíka?

Wartburg se probudil k životu. Müllerové se pomalu vracela paměť. Byl to jen polibek, nebo ne? Když Tilsner zařadil rychlost, riskla rychlý pohled vlevo, ale on zachmuřeně zíral přímo před sebe. Musela si vymyslet velice dobrou výmluvu, kterou řekne Gottfriedovi. Byl zvyklý, že pracuje dlouho do noci, ale celonoční šichta bez předchozího upozornění?

Kola auta se protočila na týden starém sněhu, který se nikdo neobtěžoval odklidit. Ocelově šedá obloha byla předzvěstí pokračujícího špatného počasí. Müllerová se během několikakilometrové cesty mezi Prenzlauer Bergem a hřbitovem v Mitte vyklonila z okna, připevnila na střechu wartburgu blikající modrý maják a zapnula doprovodnou sirénu.

Než dvojice vyšetřovatelů zaparkovala wartburg v Ackerstrasse, ulici, která přetínala dva sousedící hřbitovy farností sv. Alžběty a Sofie – oba na severovýchodě ohraničené antifašistickým valem –, skoro na sebe nepromluvili. Tilsner kývl ke vchodu na ten první a Müllerová za ním prošla bez jediného slova bránou s kovovým obloukem nahoře. Na hřbitově s tmavými náhrobními kameny a pomníky, které vyčnívaly z bělostné pokrývky, panoval na rozdíl od zbytku města klid. Některé hroby chránili andělé se zelenými křídly a jejich kdysi lesklý bronz pokrývala po nespočtu berlínských zim měděnka.

Došli k oblasti hřbitova, kde leželo tělo. Kolem nehybné dívčí postavy zakryté plachtou stáli důstojníci Stasi a pohraničníci. Muž v nepromokavém plášti – který klečel za náhrobním kamenem – se vztyčil v celé své výšce. Müllerová zahlédla pod pláštěm civilní oblečení, ale podle jeho chování usoudila, že jde o důstojníka Stasi, o němž se jejich nadřízený zmínil Tilsnerovi během telefonického rozhovoru. Muž se otočil a usmál se. Bylo mu asi pětačtyřicet, měl módní kotlety a poněkud delší vlasy pískové barvy. Vypadal jako jeden ze západoněmeckých hlasatelů zpráv, které její manžel Gottfried přes její protesty tak rád sledoval.

Toho muže neznala, ale on evidentně znal ji.

„Soudružko nadporučice. Děkuji, že jste přijela. Podplukovník Klaus Jäger. Jsem rád, že jsme vás konečně sehnali.“ Přijal její ruku v rukavici, pevně ji stiskl a pak podal ruku Tilsnerovi. Z toho uvítání sálala nepředstíraná vřelost. „Prosím, pojďte na chvíli se mnou, oba, a já vám povím podrobnosti.“ Lehce jí položil ruku na rameno a odvedl je s Tilsnerem k zasněženému dřevěnému altánu, kde pozůstalí nepochybně tiše rozjímají nad svými drahými zesnulými. Müllerová se pokusila ohlédnout přes rameno na mrtvé tělo, ale zdálo se, že Jäger jim ho zatím nemá v úmyslu ukázat.

Posadili se vedle sebe na lavičku, schovanou pod jednou stěnou šestiboké stavby, k jejímuž vstupu Jäger postavil dva policisty z kriminálky. Müllerová cítila jeho kolínskou: byla to očividně drahá, západní toaletní voda. Ona sama, jak soudila, voněla čistou čtyřicetiprocentní Blue Strangler. Doufala, že ji Jäger necítí.

Jäger ukázal na oblast obehnanou páskou, kde pracovali policejní fotografové a technici. „Ošklivá záležitost. Dívka. Asi patnáctiletá.“

„Zavražděná?“ zeptala se Müllerová.

Jäger pomalu přikývl. „Zřejmě.“

„Jak zavražděná, soudruhu podplukovníku?“ chtěl vědět Tilsner. „A k čemu potřebujete pomoc kriminálky Lidové policie, jestliže to už vyšetřuje Ministerstvo státní bezpečnosti?“

„Ano, proč se o ten případ zajímá Státní bezpečnost?“ dodala Müllerová dřív, než důstojník Stasi stačil odpovědět jejímu zástupci. „Když je místo tak blízko antifašistického ochranného valu, podplukovníku Jägere, je to přece práce pro pohraniční stráž.“ Přes policisty hemžící se kolem těla se podívala na první zeď bariéry. Proslýchalo se, že na opačné straně, před druhou zdí, se nachází minové pole – celá ta věc se táhla dlouhé kilometry kolem západního sektoru. K nebi se tyčily stojany reflektorů, rozmístěné přibližně každých padesát metrů jako přerostlé slunečnice. Za denního světla, se zasněženým hřbitovem v popředí, to Müllerové připadalo, přes občasný štěkot strážních psů, relativně neškodné. V noci působila Zeď úplně jinak. Ale pokud její bariéry odrazovaly uprchlíky – ty, kteří raději riskovali pokus o útěk, aby se dostali na Západ, místo aby zůstali a budovali lepší Německo –, pak to podle ní bylo správné.

Jäger nejdřív mlčel, ale pak se krátce zasmál. „To je spousta otázek a já nemůžu na všechny odpovědět. Můžu vám říct jen to, že jsem požádal vašeho nadřízeného, plukovníka Reinigera, abyste mi pomohli. A přestože, oficiálně, povedu vyšetřování já, ve skutečnosti ho budete provádět vy. Zřejmě půjde o složitý případ – jak brzy pochopíte –, ale bude to váš případ. Do jisté míry. Nechci, aby se vědělo, že se o případ zajímá Ministerstvo státní bezpečnosti.“ Jäger si lehce povytáhl rukávy kabátu, jako by se připravoval k práci. „A taky vám můžu říct důvod, proč se o ten případ zajímáme. Na tu dívku zřejmě vystřelili ze Západu – pravděpodobně západní pohraničníci –, když utíkala na Východ.“ Podplukovník Stasi se odmlčel a podíval se Müllerové přímo do očí. „Je to – připouštím – dost neobvyklý scénář.“

Müllerová zaslechla, že Tilsner stojící vedle ní při té informaci tiše hvízdl. Překvapeně, nebo pochybovačně?

„Takže té dívce se podařilo přelézt čtyři metry vysokou zeď,“ zeptala se Müllerová, „překonat kontrolní pás, vyhnout se psům a východoněmeckým pohraničníkům a pak přelézt další čtyřmetrovou zeď – zatímco po ní ze Západu stříleli?“ Doufala, že její nevěřícnost nepůsobí jako totální sarkasmus.

„To je oficiální – a předběžný – popis událostí Ministerstva státní bezpečnosti. Požádal jsem vás, kriminální policii, o pomoc, abyste zjistili totožnost té dívky a objevili důkazy, které by tuhle verzi podpořily.“ Jäger se opět podíval Müllerové do očí, s vážností, při níž se lehce zachvěla. „Kdybyste našli důkazy v opačném smyslu, doporučuji vám, abyste se o nich nešířili. A hned mě s nimi seznámili.“ Müllerová pomalu přikývla. „Podporučíku Tilsnere?“ zeptal se Jäger a otočil se k jejímu zástupci. „Vy také rozumíte tomu, co říkám?“

„Samozřejmě, soudruhu podplukovníku. Zachováme absolutní diskrétnost. Spolehněte se.“

Jäger s povzdechem, jako by už byl tím případem unavený, vstal a pokynul jim, aby ho následovali. „Radši bych vám ukázal to tělo. Ale varuju vás: není na něj hezký pohled. Z důvodů, které za chvíli pochopíte, ho bude velice obtížné identifikovat.“

Müllerová se ušklíbla, když spolu s Tilsnerem vykročili za důstojníkem Stasi. Ohledávání mrtvých těl neměla ráda. A ohledání těla mladé dívky – kde bude identifikace „velice obtížná“ – znělo obzvlášť nechutně.

Zatímco se vraceli po hřbitovní pěšině na místo, kde leželo mrtvé tělo, pod nohama jim křupal a praskal led a zmrzlý sníh a Müllerová při každém kroku silně dupla, aby se jí rozproudila krev. Loudala se za zbylými dvěma a zmocňovalo se jí nepříjemné tušení. Něco tu nehrálo.

Hrstka policistů z různých ministerstev se rozestoupila, aby mohli projít k ležícímu tělu. Jäger kývl a jeden z mužů odhrnul plachtu.

Müllerová se podívala na tělo: dívka ležící na břiše. Jedna noha očividně rozdrásaná – ostnatým drátem na bariéře? –, druhá v nepřirozeném úhlu k tělu. Rány na zádech, zřetelné na bílém triku prosáknutém krví, částečně viditelné pod svrchní vrstvou roztrhané černé látky, která mohla být původně pláštěnkou. Nezdálo se, že by byla vhodně oblečená na zimní počasí. Pravidelné schéma zranění svědčilo o střelbě ze samopalu a tělo leželo hlavou od ochranného valu, směrem k hlavnímu městu. Alespoň tohle se shodovalo s oficiální zprávou. Podívala se zpátky na Zeď, reflektory, strážní věž a budovy kapitalistického Západu na opačné straně, vyzdobené nevkusnými reklamami. Odkud přesně ji zastřelili? Jak to, že se jí podařilo dostat tak daleko?

„Zatraceně!“ vykřikl Tilsner najednou ze svého místa za hlavou dívky. Müllerová si všimla, že Jäger povytáhl obočí, ale slovně ho nepokáral. „Jsem zvědavý, jak zjistíme její totožnost. Ten obličej je totálně zohavený.“

Table of Contents

1