Pro mého otce

Trestej mě a žehnej mi svým pyšným zármutkem,

otče,

vysoko až tam u smutných hvězd.

Deep Survival

Části této knihy byly dříve vydány v odlišné podobě v časopisech Harper’s, Men’s Journal, Penthouse, Notre Dame Magazine a National Geographic Adventure. Následně byly některé úryvky sebrány a vydány v odlišné podobě v The Still Point a v The Hero’s Apprentice.

Úryvky z knihy Ericha Marii Remarquea „Im Westen nichts Neues“, 1928 Ullstein A. G., podle českého překladu Bohumila Mathesia „Na západní frontě klid“,

Praha: Melantrich, 1929.

Veškerá práva vyhrazena, použito se svolením.

Úryvky z knihy Setkání se smrtí – Touching the Void, Joe Simpson.

Copyright © 1989 Joe Simpson, přetištěno se svolením HarperCollins Publishers Inc.

Úryvky z knihy Zrádné moře – Untamed Seas: One Woman’s True Story of Shipwreck and Survival, Deborah Scaling Kiley a Meg Noonan. Copyright © 1994 Deborah Scaling Kiley, přetištěno se svolením Houghton Mifflin Company. Veškerá práva vyhrazena.

Copyright © Laurence Gonzales, 2003, 2017

Translation © Jakub Futera, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-279-9

ISBN mobi 978-80-7565-279-9

Předmluva k novému vydání

Kdysi jsem pracoval s chicagským hasičským sborem. Ne jako hasič, přestože jsem si to jako čtyřletý kdysi vysnil, ale jako novinář. Dostal jsem totiž zadání popsat, jaké to je, zastávat jednu z nejnebezpečnějších profesí. Ti stateční a dobrosrdeční chlapi mě mezi sebe přijali a krmili mě na stanici hovězími konzervami se zelím a bramborem. Jednoho dne mi prokázali čest a nachystali pro mě vlastní zásahovou výbavu: kevlarový plášť, ohromné boty a domlácenou helmu s napůl roztaveným obličejovým chráničem – tyhle věci už zažily peklo! Cítil jsem k nim respekt, a když jsem si je oblékl, uvědomil jsem si i jistý pocit viny. Protože, když je teď mám já, co se stalo s jejich původním majitelem? Vyjížděl jsem k uvízlým výškovým čističům oken, k dopravním nehodám i k hořícím popelnicím. Nejčastěji ale k planým poplachům.

A pak přišel den, kdy jsme odjeli k požáru. A místo toho, aby mě nechali pozorovat vše z bezpečí auta, dovedli mě přímo do útrob té bestie, aby mi ukázali, jak se bojuje s opravdovým ohněm. Byla to děsivá práce, ale mě pohltila její hrdinská romantika. Tohle totiž byli opravdoví chlapi, o nichž jsem jako malé dítě snil. A já si s neochvějnou jistotou uvědomoval: pokud se dostanou ven oni, dostanu se i já. Věděl jsem, že mě tam nenechají umřít, i kdyby měli riskovat vlastní životy.

Jednou jsme hasili rodinný dřevěný domek. Celá stavba byla v plamenech a pro mě bylo nepředstavitelné jít ještě dovnitř. Přesto jsme vystoupali po schodišti, které nám hořelo pod nohama, do prvního patra, kde odpadla celá zadní stěna. Z pozice nebezpečného ohnivého bidýlka jsme pod sebou uviděli dvůr zachvácený pekelným žárem z hořících pneumatik i dětských prolézaček. Tenhle zážitek mi zvláštním způsobem vryl hasiče do srdce.

Když poprvé vyšla knížka Umění přežít, začali mi volat z hasičských sborů s prosbou, zdali bych se s nimi nepodělil o nějaké postupy, návody a rady, které by pak při konkrétní akci zvýšily šanci na přežití. Nabudilo mě to a já cítil vzrušení i vděčnou pokoru, že tihle chlapi, zocelení ohněm, chtějí naslouchat právě mně. Ještě víc mě pak překvapilo zjištění, že hasiči po celé zemi i nahoře v Kanadě používají mou knihu jako tréninkovou příručku. Od té doby hasičům přednáším pořád.

Když si chlapi jedné z nejnebezpečnějších profesí přečtou knížku o tom, jak přežít, dává to svým způsobem smysl. Jenže přicházely telefonáty i odjinud, což mě poměrně překvapilo. Dostal jsem například vzkaz od velmi známého investora, který se pravidelně objevoval na stránkách Fortune a Wall Street Journal a který četbu mé knihy doporučil všem svým zaměstnancům. Chtěl, aby si mě poslechli naživo a jestli bych si na ně někdy vbrzku neudělal čas.

Našli bychom paralelu mezi nebezpečím, jakému jsou vystaveni hasiči, a tím, co číhá na burzovní investory? Když jsem psal Umění přežít, bylo mým největším přáním předat následující sdělení: všechny nehody, havárie, neštěstí jsou na jedno brdo. Všechna rizika – fyzická, ekonomická, jakákoliv – mají shodné rysy. Veškeré naše chyby pramení ze stejného podhoubí a to znamená, že ze všech se můžeme poučit. A to, jestli přežijeme či ne – myšleno život jako takový, ale třeba i v krizových momentech citových nebo v tvrdém světě byznysu –, vychází z jednotných pravidel a společného základu.

Fascinoval mě široký okruh lidí, kteří zareagovali na moje myšlenky a úvahy. Své bádání jsem původně totiž zaměřil hlavně na to, co se může přihodit v divoké, nevyzpytatelné přírodě, protože tyto události nejen přitahují pozornost, ale taky jsou dobře zdokumentované. V průběhu psaní knihy jsem si však začal uvědomovat všeobecnou platnost udílených rad. Docházelo mi, že jejich aplikace jak v životě, tak v práci by mohla spoustě lidí přinést užitek. A nemýlil jsem se.

Jako jedni z prvních si mou knihu přečetli onkologové. Zajímalo je, proč někteří jejich pacienti bojovali a přežili, zatímco jiní to vzdali a zemřeli, přestože měli úplně stejnou diagnózu. Pak začaly stále častěji chodit dopisy od lidí ze světa byznysu a financí. Žádali mě, abych k nim přijel s přednáškou na téma jak obecně udržet věci pod kontrolou a jak se umět správně rozhodovat. Brzy jsem řečnil pro elitní námořní jednotky SEALS, pro Google, pro Lawrence Livermore National Laboratory, pro Massachusettský technologický institut a seznam se mi stále rozrůstá.

Nejsilnější ohlasy na svoji knihu jsem dostal od žen, které žily v děsivých manželstvích a v knize Umění přežít nalezly způsob, jak z nich utéct. Jiní zase v sobě odhalili sílu překonat zármutek ze ztráty blízkých. Poslechl jsem si všechno od „zachránil jste mi život“ po „změnil jste mi obchodní plán“. Jeden muž mi například napsal, že díky Umění přežít pochopil, co se mu přihodilo, když společně s kolegy postavil unikátní nenahraditelnou družici za deset milionů dolarů a pak ji hotovou upustil na zem.

Ne všechny myšlenky v knize však pocházejí jen z mé hlavy, čerpal jsem z cenné studnice moudrosti antických filozofů a inspiroval se nejčerstvějšími objevy z oblasti neurologie. Široký čtenářský ohlas však dokazuje, že nebude zřejmě mnoho povolání a konkrétních životních situací, v nichž by tato kniha nenašla své uplatnění.

Když jsem pracoval na Umění přežít, měl jsem pocit, jako bych tu knížku vlastně psal celý svůj život. Jako novinář-dobrodruh jsem na svých cestách za exotikou prožil strašně moc, a ne vždy to bylo dvakrát bezpečné. Spolu s láskou k vědě, kterou jsem podědil po svém otci, biofyzikovi a vyznamenaném pilotovi z druhé světové války, jsem zapojil i svůj hluboký zájem o mechanismy lidského chování a fungování mozku. Nemohl jsem si nepoložit otázku (a nepokusit se na ni odpovědět): Proč dělají chytří lidé takové hloupé věci?

V závěru devadesátých let, ponořený do studia nejnovějších dostupných materiálů z neurologie, jsem pocítil, že jsem plně připravený začít psát. A přesto mě sžíraly pochybnosti. Mám ve svých teoriích pravdu? Bude to vůbec někoho zajímat? Měl jsem tolik informací, nashromážděných tolik příběhů, až jsem z toho byl zmatený a nervózní. S poznámkami a načrtnutým obrysem knihy jsem odletěl do Španělska za dcerou Elenou, která sem odjela na rok studovat. Společně jsme pak po sevillských barech a kavárnách trávili nad textem celé dny. Elena – protože je systematičtější než já – mi pomohla nápady uspořádat, takže když jsem se přes Atlantik vracel domů, už jsem měl v hlavě jasně zformulované myšlenky. Ty jsou shrnuty na konci knihy ve dvanácti pravidlech dobrodruha.

Doma jsem knížku sepsal v zápalu šíleného bušení do klávesnice, jako by mi ji shora nadiktovaly hlasy z nebes. Přede mnou se objevovala slova a já na ně překvapeně hleděl, kde se tu vzala. Dopsal jsem poslední, patnáctou kapitolu Den pádu a cítil se jako ryba lapající na břehu po dechu.

Ani v tu chvíli jsem ale vůbec netušil, jestli si má práce najde cestu k lidem, které jsem chtěl oslovit. K těm s bolestí a všem potřebným, kteří ztratili cestu a tápou ve tmě. Když napíšete knihu, je to něco jiného, než když na pódiu zazpíváte árii – tam okamžitě vycítíte reakci publika podle potlesku. Spisovatelé píší do ticha, někdy trvajícího příliš dlouho. Trvalo to téměř ještě rok a vyžadovalo to spoustu úprav, přepisování a přeskupování, než jsem hotovou (a stále ještě nevydanou) knihu předal svému redaktorovi z časopisu National Geographic Adventure. Když mi za pár dnů zazvonil telefon, překvapilo mě, že se ozval tak rychle. Jim byl skvělý redaktor, dobrý kamarád a nelítostný kritik, který si nepotrpěl na lichotky.

„Ahoj, Jime, jak to jde?“ říkám mu.

„Jsem teprve v půlce, ale musel jsem ti zavolat. Ta knížka je hoooooooodně dobrá!“ odpověděl.

Nic takového mi nikdy předtím neřekl. Cítil jsem se skoro zahanbeně, až moc intimně. Ale pochopil jsem: Jim si to sdělení našel. A to bylo pro mě důležité.

Od té doby byla kniha přeložena do španělštiny, italštiny, korejštiny, japonštiny a do čínštiny dokonce dvakrát. S tímto novým vydáním a neustále přicházejícími dopisy od naprosto neznámých lidí z různých končin světa cítím, že si můžu trochu vydechnout. Věřím, že při svém pokusu zachytit prameny lidské přirozenosti jsem se úplně neztrapnil. Díky této přirozenosti totiž stále činíme zásadní chyby (nebo se jich naopak dokážeme vyvarovat) a z nich splétáme náš napínavý příběh o přežití. A chci také poděkovat každému, kdo si už knihu přečetl, a přeji si, aby oslovila každého, kdo se k tomu teprve chystá. Prosím, napište mi a podělte se se mnou i vy o svůj příběh. Každý nějaký máme.

Laurence Gonzales

Santa Fe, New Mexico

18. května 2016

laurencegonzales.com

Prolog

Většině dětí se vyprávějí fantastické příběhy a ony postupně přicházejí na to, že jsou vymyšlené. Když jsem já vyrůstal, zjišťoval jsem, že fantastické příběhy, které vyprávěli jako malému mně, jsou ve skutečnosti pravdivé. Čím víc jsem pak nabýval rozumu, tím se ty sakra pravdivé příběhy zdály fantastičtější.

Mně totiž byly vyprávěny trochu jiné historky než většině ostatních dětí. Byly dost strašidelné, dost neuvěřitelné a taky smutné. Ani jsem se o ně s nikým nepodělil, protože by mi je stejně nikdo neuvěřil. Například o tu s chlápkem, který spadl z nebe. Na rozdíl od Ikara, který vyletěl příliš vysoko, tenhle muž letěl naopak příliš nízko a ve výšce osmi kilometrů mu křídla ustřelil německý flakbatalion, pálící k nebi nad železnicí u Düsseldorfu osmaosmdesátimilimetrovými protiletadlovými střelami. A zatímco tohle píšu, na rozdíl od Ikara ten chlápek stále žije.

Federico Gonzales, můj otec, sloužil ke konci druhé světové války jako první poručík a pilot bombardéru B-17 u 8. letecké armády. Tahle společnost se rychle proměnila na fabriku vyrábějící z mladých kluků staré vzpomínky. Táta letěl poslední, pětadvacátou misi a nemohl se dočkat, až ji bude mít za sebou, protože se chystal s kamarádem Davidem Swiftem upsat rytířům nebes, tedy stíhačům lítajícím na mustanzích. Táta už byl takový, přestože měl za sebou sestřel. Narukoval ještě před válkou do posledního jízdního oddílu. Cválal na koni a pálil přitom z pětačtyřicítky modelu 1911-A, pak se otočil, za jízdy přebil a znovu vysypal zásobník do terče. Když začala válka, přidělili kavalerii místo koní mašiny a táta se začal poohlížet po něčem jiném. A objevil letadla. Chtěl ke stíhačům, ale armáda potřebovala hlavně piloty bombardérů, a jak mi řekl jeho velící důstojník o pětačtyřicet let později: „Tvůj táta měl na osedlávání mašin prostě talent.“

Když to 23. ledna 1945 jeho B-17 koupila, letěl jako vedoucí pilot jednoho z monstrózních náletů, jaké tehdy Spojené státy prováděly. Plukovník Frank Hunter, velitel 398. bombardovací perutě, tenkrát tátova kopilota požádal, aby ho pustil na své místo. Chtěl letět v prvním letadle, aby celou akci viděl. Bombardéry se vznesly s velkými oblaky kouře ještě před svítáním, zformovaly se a vydaly se ze základny Nuthampstead přes kanál La Manche.

Doletěly do cílové zóny a zahájily nálet, když jeden z výstřelů flakbatalionu utrhl v půlce křídlo tátovy B-17 – přesně u motoru číslo jedna. Fuck! Při náletu nemohli provádět úhybné manévry, protože by nic netrefili. Jejich letadlo navíc letělo první ve formaci a koupilo to z úplně prvního výstřelu. Pro stroj to znamenalo konečnou a pro posádku z devadesáti procent taky. Výbuch byl ohlušující a tátovi okamžitě došlo, že z tohohle se jen tak nedostane. Otočil se k veliteli vpravo a řekl: „No, asi je po všem.“

Vtom se letadlo převrátilo, ignorovalo otcovy pokusy o narovnání a zahájilo jakousi obrácenou vývrtku. O jakou vývrtku se přesně jedná, neuměl táta určit, protože se mu svět proměnil v kaši nepovědomých barev. Vydal posádce vysílačkou rozkaz, aby opustili letadlo, přičemž ani netušil, jak to s ní v té chvíli vypadá a do jaké míry pracuje nebo jestli ji flak rozstřílel na mraky. Všechna světla, klaksony a výstražné sirény jely souběžně a letadlo protestovalo mohutným souborem nářků, sténání a kvílení skrz rozstřílené čelní sklo. Táta se podíval na plukovníka Huntera a zjistil, že už nežije – trefil ho buď přímo flak, nebo kus nějakého střepu.

Vzhůru nohama a neustále v otáčkách sáhl pod sedadlo pro padák. Dostali to v osmi kilometrech a neměl ponětí, jak vysoko jsou teď, ale věděl, že musí ven. Letci měli mít správně padáky po celou dobu na sobě, jenže staří mazáci, jak si táta ve svých třiadvaceti letech rád přezdíval, si je strkali pod sedačku, protože se s těmi zatracenými věcmi pod zadkem nedalo celých deset hodin vydržet. A tak jako tak, i s padákem měli šanci na přežití asi takovou, „co by se mezi sevřený půlky vešlo“, jak piloti s oblibou prohlašovali. Objekt snášející se k zemi pod dvanáctimetrovým deštníkem představoval skvělý cíl pro ostrostřelce. Dokonce i někteří zemědělci neodolali a rádi si potrénovali mušku na americkém pilotovi. Pak se obyčejně seběhly ženy a děti, protože po dopadu B-17 se dalo posbírat úplné bohatství: nylon, vlna, umělá hmota, různé druhy kovů nebo hedvábí z padáku.

S těmi pitomými popruhy nemohl na padák dosáhnout, proto je rozepnul. Odstředivá síla jím strašlivě mrštila na palubní desku, takže málem ztratil vědomí. Přišel o přísun kyslíku, který proudil tlustou gumovou hadicí po hrudi do obličejové masky. Nevěděl jak rychle, ale začal ztrácet výšku. Zvedl ruku, těžkou jako z olova, a strhl si masku z tváře, aby se nadechl. Uviděl Huntera, zborceného a bezvládně visícího v popruzích. Nasál vzduch. Do hajzlu. Asi jsme ještě pořád nad šesti kilometry, stihl si ještě pomyslet a omdlel z nedostatku kyslíku.

Chvíli nato se letadlo rozlomilo na dvě poloviny. Frau Peiffer uviděla ze země cosi úžasného: z nebe se sypali chlapci. Z desetičlenné posádky přežil pouze můj otec, i když těžce zraněný. To se nakonec po pádu z osmi kilometrů dá očekávat.

Když se probral, pohyb se zastavil. Byl namačkaný a zaseknutý pod palubovkou, zaklíněný mezi hliníkovými ovládacími pedály. Rozbitou střechou viděl zatažené nebe, z něhož se právě snesl. V rámu okna se objevil muž, stojící na pahýlu pravého křídla, a namířil mu na hlavu pistolí. Byl to místní, tedy německý rolník. V těch končinách patřilo zabíjení amerických pilotů k obzvláště oblíbeným sportům. Můj otec se na něj podíval nepřítomně tázavým pohledem a chlapík zmáčkl spoušť.

V roce 1958, když mi bylo deset let, jsem vypomáhal v laboratoři na medicíně v Houston Medical Center. Můj otec tam pracoval jako biofyzik. Přesvědčil jsem ho, aby mě vzal s sebou do práce, abych okoukl, co vlastně dělá, protože mi to pořád jaksi nebyl s to srozumitelně vysvětlit. Tahal jsem to z něj už odmalička a někdy kolem pátého roku života jsem se začal domnívat, že ve škole pro vědce asi nepatřil právě k těm nejbystřejším. Všichni ostatní tátové přece uměli jasně a jednoduše říct, co dělají, když nejsou doma. V osmi letech mě začal brát po škole nebo o víkendech s sebou do laboratoře, kde jsem mohl umývat zkumavky nebo zastávat jiné pomocné práce. Postupně mi svěřoval víc a víc zodpovědnosti a připravovat vzorky pro mikroskop jsem se nakonec naučil dřív než tancovat.

Jednou z mých prvních prací v laboratoři bylo vynášet odpadky do spalovny. Odpad většinou sestával z rozřezaných myší a jiných biologických pozůstatků. Tahal jsem pytle dlouhou vykachlíkovanou chodbou z obou stran matně osvětlenou vitrínami, v nichž se ve formalínových lázních koupaly vystavené vzorky. V jedné vitríně byla k vidění lidská hlava, pěkně úhledně nařezaná na centimetrové plátky, v jiné zase lidské plody v různých stadiích vývoje. A pak taky slečna, bez hlavy, bez rukou, s tělem rozříznutým na půl od hrudi až k rozkroku. Vznášela se ve formaldehydu jako nějaká strašidelná Botticelliho Venuše před zrodem z mořských vln.

Došel jsem ke kotli, otočil ocelovým držadlem a otevřel těžké rezavé dveře, za nimiž dunělo zuřivé oranžové inferno. Chystal jsem se hodit pytel do ohně, když jsem si všiml lidské ruky trčící z plamenů. Napřed šok a pak zděšení. Hlavou mi hned proběhlo, že v tom kotli musely samozřejmě kdysi skončit i Venušiny ruce společně s dalšími přebytečnými částmi těl. Co tu sakra dělám? Tehdy jsem si na tu otázku nedokázal odpovědět, ale dnes už to vím: svému otci jsem byl neustále v patách, protože jsem toužil poznat něco z těch skvělých věcí, kterými se zabýval on. Nakonec, co by asi tak mohl dělat syn jiného než se učit od svého otce?

A protože byl vědec, i já jsem ve vědu věřil celé své dětství. Tím pádem jsem se vydal, aniž bych to tenkrát ještě tušil, na cestu hledání všeobecně platných zákonů – objevování pravidel života.

Table of Contents

Díl první

Díl druhý