Peter Bachrach

CESTA A BŘÍMĚ ŽIVOTA

Vydalo Nakladatelství P3K s. r. o. v Praze v roce 2017.

Překlad z hebrejského originálu Masa u-masa chajaj: Veronika Kulová

Vydání první

Aktuální informace o knihách Nakladatelství P3K najdete na stránce www.p3k.cz (info@p3k.cz).

Kniha vychází s přispěním Nadace Židovské obce v Praze a Beskydského rehabilitačního centra Čeladná.

© Peter Bachrach, 2017

© Nakladatelství P3K, 2017

ISBN 978-80-87343-70-8 (eKniha - EPUB)

ISBN 978-80-87343-71-5 (eKniha - MOBI)

Dětství v Polsku

Na svět jsem přišel 5. února 1929 v Bielsku-Biale, v části Horního Slezska, které patří Polsku. Z celé široké rodiny jsem se v Polsku narodil jenom já. Tatínek získal práci v Bielsku, kam přesídlil s celou rodinou. Vedl továrnu Union, která spřádala jutovou přízi na výrobu pytlů. Čeští vlastníci firmy rozhodli, že továrnu přemístí do Polska, kde v té době byly nižší provozní náklady.

Maminka Erna i tatínek Leo nosili stejné rodné příjmení – Bachrach. Maminka si tak po svatbě nemusela na nové příjmení zvykat. Tatínek vystudoval vysokou školu obchodní ve Vídni s výbornými studijními výsledky. Sloužil také v rakouské armádě a získal hodnost podplukovníka.

Tatínek měl osm sourozenců, někteří zemřeli ještě před mým narozením. V paměti mi ulpěla teta Fany, tatínkova sestra, která mě měla velmi ráda, a dokonce mi odkázala dědictví, ze kterého jsem ale nakonec nic nedostal. Žila v Hranicích na Moravě, v rodišti mého tatínka. Kdykoli jsme přijeli navštívit tatínkovo rodné město, brávala mě na procházky podél břehu potoka, který městem protékal. Byl široký nejvýš dva metry a hluboký sotva pár centimetrů. Fany se procházela po břehu a dohlížela na mě, zatímco jsem se brouzdal ve vodě. Jednou, mohlo mi být asi tři a půl roku, mi najednou zmizelo pevné dno pod nohama. Kameny byly pryč. Instinktivně jsem začal rozhazovat rukama a nohama, dalo by se říct, že to byla moje první lekce plavání. Pamatuji se ještě na dva otcovy bratry. Strýce Šandora zavraždili za války. S druhým otcovým bratrem Maxem, černou ovcí rodiny, jsem se setkal za zvláštních okolností v roce 1945.

Také jsem poznal svou babičku z otcovy strany. Vždy, když jsme ji v Hranicích navštívili, schválně jsem nafukoval tváře jako balón. Babičku to značně děsilo a křičela na mě, ať toho ihned nechám, nebo, nedej Bůh, prasknu.

Maminčini rodiče se jmenovali Luisa a Zikmund Bachrachovi. Maminka ještě před první světovou válkou studovala na dívčí střední škole ve svém rodném městě Opavě. Dívky se zde učily především domácím pracím jako šití, vaření a pečení. Byla skutečně ukázkovou hospodyní a vynikající kuchařkou. Dodnes si na některá jídla pamatuji. Jako dítě jsem neměl rád maso a ryby, o to více jsem se těšil, když napekla. K narozeninám mi připravovala šišky s mákem, které se doslova rozplývaly na jazyku. Toto typicky české jídlo ve mně dodnes probouzí vzpomínky a nostalgii.

Maminka měla ještě sestru Lizi a bratra Pavla – ze všech přežila šoa jen Pavlova žena Truda. Po válce se vrátila z Terezína do Olomouce a v období pražského jara roku 1968 emigrovala do Vídně, kde v roce 1984 zemřela. Prapradědeček z maminčiny strany byl právníkem na dvoře císaře Františka Josefa. Posléze získal šlechtický titul a psal se pak hrdě von Bachrach.

Maminka mě opravdu hýčkala, rozmazlený jsem ale přesto nebyl díky spartánské výchově mého otce. Tatínek věnoval značnou část volného času sportu, především horské turistice. Mě i mého bratra vychovával tak, abychom byli schopni čelit i náročným životním situacím. Byl výborný sportovec, ačkoli kouřil osmdesát cigaret denně, které si sám balil. Tabákem plnil papírové ruličky a kouřil je pak jednu za druhou.

Léto i zimu jsme trávili v přilehlých horách. S oblibou jsme jezdívali do Zakopaného v polských Tatrách, kde jsme lyžovali, bruslili a věnovali se turistice. Poklidné letní dny jsme trávili dlouhými únavnými výšlapy v panenské přírodě. S batohy na zádech jsme bez úlevy a odpočinku pochodovali dlouhé kilometry. Tatínek viděl v takové výchově životní styl, recept na zdravý život a v neposlední řadě způsob, jak nás dlouhodobě posílit. Již v útlém věku mě rodiče zapsali do sportovního oddílu „Hakoach“, kde se započala má sportovní „kariéra“. Ostatně dodnes se věnuju plavání a stolnímu tenisu. Tatínek sám byl aktivním členem spolku „Kachol ve lavan“. S bratrem jsme oba zdědili po otci lásku ke sportu a mě toto nadšení provází po celý život. Navzdory nekompromisní výchově a důrazu na rozvoj vytrvalosti a fyzické kondice byl tatínek vřelý a srdečný člověk. Snad jsem po něm zdědil obě tyto stránky jeho povahy.

Můj o pět let starší bratr Ján – hebrejsky (Jo)Chanan a německy Hans – byl vzorný a poslušný chlapec, jak se na prvorozeného syna sluší, zato já byl velký rošťák, hotová pohroma. Chvíli jsem neposeděl, nedokázal se na delší dobu soustředit a neustále jsem vymýšlel nějaké lumpárny, což přivádělo mé rodiče a učitele k šílenství.

Na jednu takovou příhodu si dobře vzpomínám. Stalo se to v den mých sedmých narozenin nebo těsně po nich. K narozeninám jsem dostal fotbalový míč, ze kterého jsem měl obrovskou radost. Maminka i se služebnou odešly nakupovat a já k nám pozval domovníkova syna, s kterým jsem kamarádil, a nadšeně jsem mu ukazoval svůj dárek. Během chvíle se salón našeho domu proměnil v improvizované fotbalové hřiště. Kopali jsme do míče vší silou a míč létal všemi směry. Náhle se rozletěl k sekretáři a přistál přímo v čtyřiadvacetidílném servisu z modrého kobaltu zdobeného zlatem. Značná část krásného a drahého servisu se rozletěla po pokoji a rozbila se. Byl jsem strachy bez sebe. Děsil jsem se maminčiny reakce; tatínka jsem se bát nemusel, tou dobou byl služebně v Československu. Kamarád utekl. Já dobře věděl, že za nešťastnou střelu jsem mohl sám. Sešel jsem tedy dolů a čekal na maminku. Už z dálky jsem viděl, jak se vrací se služebnou s těžkými taškami v obou rukou. Běžel jsem jim naproti a nabídl svou pomoc. Maminka byla mým chováním překvapená a ihned pojala podezření, že jsem něco provedl. Vše pochopila, jakmile vstoupila do domu a uviděla tu zkázu. Velice se rozzlobila a dala mi co proto. Natropil jsem spoustu neplechy a nebylo to poprvé ani naposledy, co jsem od maminky dostal za vyučenou. Tenkrát jsem ale věděl, že jsem si to opravdu zasloužil.

Tatínek mi nařezal za celý život pouze jedinkrát, ale pamatuji si to dodnes. Maminka odjela navštívit rodiče a příbuzné do Opavy. Můj kamarád slavil narozeniny a já jsem se rozhodl, že mu koupím dárek. Věděl jsem, kde jsou v domě schované peníze, a tak jsem neváhal a vzal si poměrně velkou sumu peněz v československých korunách, které jsem pak vyměnil za místní polskou měnu, a koupil kamarádovi vzduchovku a sobě pistolku. Když se později tatínek vracel z práce, domovník ho informoval, jaký dárek dostal jeho syn. Tatínek příliš nechápal, oč se jedná, nicméně tušil, že jsem nejspíše zase něco vyvedl. Ptal se, kde jsem vzal peníze. Šel jsem s pravdou ven a dostal výprask.

Při jiné příležitosti jsem rozvěsil u vchodu do bytu kondomy naplněné vodou. Neměl jsem tušení, k čemu slouží. Myslel jsem si, že to jsou balónky na hraní, a tak jsem si hrál. V prvním malém bytě v Bielsku jsem zpočátku spával v ložnici rodičů, svůj pokoj měl pouze bratr. Někdy jsem je nacházel pod postelí rodičů, a když jsem se pak na ně tatínka ptal, dostal jsem vyhýbavou odpověď, že to je bandáž na zraněný prst. Bezelstně jsem mu uvěřil.

Později, když už jsme byli finančně dobře zajištěni, jsme se přestěhovali do vily na okraji Sukovského parku k ulici 3. května; byla to hlavní ulice, pod níž vedl železniční tunel. Tatínek měl už tehdy vlastní automobil a v domě byl telefon, což bylo na tehdejší dobu velmi vzácné. Dodnes si pamatuji naše telefonní číslo – 1346.

Byli jsme židovská rodina, nicméně jsme nebyli příliš nábožní. Slavili jsme Roš hašana i Jom kipur, ale na dodržování půstu během svátku Jom kipur jsme příliš nedbali. O Chanuce jsme obvykle jezdívali k maminčiným rodičům. Tyto návštěvy jsem miloval, hlavně pro jejich příjemnou atmosféru uprostřed široké rodiny. Sederovou večeři jsme nikdy neslavili sami doma. Pokud mě paměť neklame, slavili jsme seder ve velké synagoze s ostatními členy obce. Přestože jsme žili mezi Poláky, neasimilovali jsme se. Neměli nás v oblibě a my si toho byli dobře vědomi. Nejednou jsme zaslechli urážlivé přezdívky a nepříjemná slova. Okruh známých mých rodičů zahrnoval židovské rodiny z vyšších společenských vrstev, majitele továren, obchodů a vlastníky velikých majetků. Oni hostili nás a my zase je. Za příznivého počasí jsme společně jezdili na dovolené a výlety, kde jsme všichni zpívali.

Nastoupil jsem do obecné židovské školy. Každý školní rok jsem ukončil s rozumnými známkami tak, abych mohl postoupit do další třídy. Avšak během roku jsem vyváděl nejrůznější lumpárny, které si nejednou vyžádaly zásah rodičů. V židovské škole jsem strávil tři roky a ve čtvrté třídě jsem přestoupil do polské veřejné školy. V celé škole jsme byly pouze tři nebo čtyři děti židovského původu. Většinu žáků tvořili Poláci a naše přítomnost jim rozhodně nebyla po chuti. Musím však vzpomenout učitele tělocviku. Byl to člověk, který se k nám vždycky choval férově a příjemně. Měl jsem i osobní chůvu, především proto, že jsem byl uličník, velký zlobivec. Příliš jsem ji neposlouchal a tak trochu ji i zneužíval.

Maminka nechodila do zaměstnání, ale byla to moderní statečná žena, žádná typická „jidiše mame“. Nosila luxusní oblečení a chovala se jako skutečná dáma. Pod jejím vedením pracovaly pomocnice v kuchyni i pečovatelky. Stávala v místnosti, rozdávala příkazy a dohlížela na kuchařku. Tatínek pracoval v Bielsku a jednou za čas odjížděl domů do Československa za obchodem. Když pobýval ve městě, celá rodina obědvala společně. Tatínek přijel z práce a všichni čtyři jsme zasedli ke stolu. Doma jsme mluvili německy, jak bylo zvykem v mnoha původně rakousko-uherských židovských rodinách.

Chanan byl obdařen velkým uměleckým talentem, a proto jej rodiče poslali po ukončení základní povinné školní docházky na studia do umělecké školy ve Frýdku-Místku. Zde rozvíjel své řezbářské a sochařské schopnosti. V roce 1939 mě ještě rodiče stihli poslat na prázdniny k židovské rodině ve vesnici Ščirku. Tam jsem se také sám naučil jezdit na kole, přestože jsem byl malý chlapec a kolo bylo ve srovnání se mnou obrovské. Bratr v té době už oslavil bar micva a dostal vlastní kolo.

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Dětství v Polsku