Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Bohatství lásky

Vydání první

Copyright © 2007 by Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2151. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Richness of Love vydaného

nakladatelstvím Barbaracartland.com Ltd., v roce 2007

Český překlad © 2018 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2018 Martina Černá

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0769-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0770-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Barbara Cartland

Bohatství lásky

„Láska nám bezpochyby přináší mnoho

vznešených věcí – a k nim se nezřídka

přidá také blahobyt.“

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1899

Moira Strathcarronová oloupala špičku vajíčka a povzdechla si.

Ačkoli za okny hradu Lednock panoval pěkný slunečný den, nálada u snídaňového stolu nebyla vůbec příjemná.

Její rodina žila na Lednocku po více než tři sta let, ale nikdy na tom nebyla tak špatně jako nyní. Série katastrofálních sklizní společně s několika neuváženými investicemi jejího otce vysávaly rodinné truhlice už déle než dvacet let.

Jejich panství bylo nádherné a rozkládalo se v jedné z nejmalebnějších oblastí Skotska, v hloubi pohoří Trossach čnějícím nad jezerem Loch Earn, v současnosti však bylo spíše nákladným břemenem.

Tohoto jasného červnového rána tedy hraběte nepotěšila zpráva, že by jeho rodina měla přijmout hosta.

Když její matka dočetla dopis, který právě přišel, Moira málem přestala dýchat.

„Je mi líto, Margaret, ale hosta si zkrátka nemůžeme dovolit,“ namítl hrabě.

„Ale ten Larry Harwood je velkým přítelem lorda a lady Cunninghamových z Londýna. Nemůžeme ho odmítnout, velmi by se jich to dotklo.“

Hraběnka byla neoblomná. V sázce byla pověst rodiny – a tu si nepřála ohrozit.

„Nechápu, proč by se jich to mělo dotknout,“ ozval se jejich syn Ewen a nandal si misku ovesné kaše. „Tomu Larrymu Harwoodovi nejsme nijak zavázáni – a není ani z příbuzenstva.“

„Mlč, bratře,“ zašeptala Moira. „Cunninghamovi jsou našimi blízkými přáteli. Copak jsi neříkal, když nás vloni na jaře navštívili, jací jsou to zábavní společníci?“

Ewen popadl misku ovesné kaše a posadil se vedle sestry.

Byl to pohledný mladík se stejně ohnivě rudými vlasy, jaké měla jeho matka. Pečlivě se staral o svůj rod a o hrad. Nedbal otcova přání, aby vstoupil do armády, raději upřednostnil venkovský život a dohlížel na nájemní statky na panství.

Nejšťastnější byl, když naháněl ovce nebo se staral o výstavní býky, kterými byl Lednock po právu vyhlášený.

„Matko, třeba ten Američan nepřijede sám,“ podotkla Moira. „Slyšela jsem, že zvát si platící hosty začíná být v některých oblastech Vysočiny docela oblíbené…“

Když si všimla, jak se otec zatvářil, raději ztichla.

„Nebudu se plazit před platícími hosty,“ vykřikl a uhodil lžící do stolu. Když ovšem uviděl, že rozrušil dceru, kterou nadevše miloval, trochu se utišil. „Ale třeba bychom vydělali trochu peněz, kdybychom ho vzali na lov. Ano, promluvím si s hajným MacGregorem, jak si stojí naši tetřívci.“

Po snídani zamířila Moira za matkou, která právě kontrolovala modrý salon v západním křídle.

„Matko…,“ začala.

Hraběnka se otočila a nervózně se zasmála.

„Z otcovy špatné nálady si nic nedělej, má teď tolik starostí,“ uklidňovala ji a jemně ji pohladila po tmavých vlasech. „Rozhodující je, abychom měli letos dobrou úrodu a aby panství začalo zase vydělávat.“

„A jsme na tom opravdu tak špatně, matko?“ Moira na ni úpěnlivě pohlédla.

„Obávám se, že ano, drahoušku. A možná budeme muset odložit návštěvu Edinburghu.“

„Rozptýlení si jistě najdu i tady v Lednocku,“ odpověděla Moira statečně. „A jestli bude pan Harwood naším hostem, můžu s ním vyrážet na vyjížďky po kopcích.“

Hraběnka se na dceru vděčně usmála – byla na ni tak pyšná.

Nepodědila po ní rusé vlasy ani zelené oči, zato byla celý otec – tmavé oči, vznešené obočí a husté tmavě hnědé vlasy.

Bylo jí sotva osmnáct, ale hraběnka viděla, že roste do své osobité krásy.

„To by bylo pěkné, drahoušku. Teď se musím ujistit, že je tento pokoj vhodný pro našeho hosta. Myslím, že otci se ten nápad začíná zamlouvat, měli bychom se připravit.“

Během příštího týdne skupina místních žen uklidila hrad odshora až dolů. Hraběnka si v Lednocku držela jen málo služebnictva – a to nemohlo stačit. Dbala na to, aby na amerického hosta udělala dobrý dojem.

Moira pomohla otci rozeslat pozvánky na víkendový hon. Obálky adresovala celé řadě místních osobností – s mnohými z nich se už poměrně dlouho nesetkali.

Konečně se rozbřeskl den, kdy měl přijet onen tajemný Larry Harwood. Na hradě panoval horečný ruch, a tak si Moira s Ewenem vyšli na dlouhou procházku, aby shonu unikli.

„Jaký ten Američan asi bude?“ přemítala Moira s lehounkým náznakem romantického zaujetí. „Myslíš, že bude mladý a pohledný?“

„Jestli je to přítel Cunninghamových, tak bude starý a tlustý!“ odpověděl Ewen sarkasticky.

„Ještě nikdy jsem se s žádným Američanem nesetkala,“ pokračovala Moira, když se procházeli vřesovištěm, „říká se, že jsou hluční a rádi se vychloubají.“

„A taky se říká, že všichni Skotové jsou lakomí a tvrdohlaví,“ odpověděl Ewen s úsměvem. „Tak mu ukážeme, že ani jedno není pravda, co říkáš?“

„Ewene, opravdu si myslíš, že panství je v tak hrozných nesnázích?“

Vzal sestru za ruku a jemně ji stiskl. „Myslím, že dobrá úroda by nám přinesla jmění, a tak se za ni musíme modlit. Pojď, sestro, dáme si závod na vrchol kopce.“

Larry Harwood přijel v pátek po snídani a všichni kromě hraběte ho přišli pozdravit. Hrad už dlouho nezažil tolik zavazadel a takový rozruch.

„Vítejte na hradě Lednock,“ zvolala hraběnka, když vycházela, aby ho přivítala. „Doufám, že se vám u nás bude líbit.“

Harwood byl malý, zavalitý a bylo mu hodně přes třicet. Takové šaty, jaké měl na sobě, rodina ještě neviděla a na ulízaných hnědých vlasech měl posazený velký klobouk.

Hraběnka si všimla, že se jeho vázanka pro pobyt na venkově příliš nehodí a ani boty by mu neprokázaly příliš dobrou službu, kdyby si chtěl vyrazit na procházku.

Když ho Moira spatřila poprvé, otřásla se. Jak jen si mohla myslet, že by jí poskytl romantické rozptýlení!

„Milostivá paní,“ vykřikl Harwood a sevřel hraběnce ruku tak pevně, až jí připadalo, že jí zláme kosti. Měl modrá prasečí očka, která se ztrácela v záhybech tuku, když se usmíval.

„Mnohokrát vám děkuji, že jste mne pozvala do svého domu. Na opravdovém hradě jsem ještě nikdy nebydlel. Doma ve Státech žádné nemáme.“

Na chvíli se odmlčel a prohlížel si majestátní stavbu.

„Povězte mi, jak je hrad starý?“

„Byl postaven roku 1520 a poté ho skotská královna Marie roku 1542 věnovala prvnímu hraběti ze Strathcarronu,“ odvětila hraběnka.

„Opravdová královna?“ vydechl a otevřel masitá ústa dokořán. „To mne podrž! Smekám.“

Moira šťouchla loktem do Ewena a sotva dokázala potlačit smích.

„Rankin, majordom, vás zavede do vašeho pokoje,“ navrhla hraběnka, kterou neomalené chování jejich hosta poněkud zaskočilo.

„Huláká, jako by stál na vrcholu hory,“ zašeptala Moira bratrovi, když Američan hlasitě komentoval vše, na co narazil.

„Možná je hluchý,“ nadhodil Ewen a v očích mu vesele zajiskřilo.

V tu chvíli se objevila hraběnka a probodla je pohledem.

„Pan Harwood bude chtít nějaké občerstvení, až si vybalí. Moiro, řekla bys, prosím, kuchařce, že si za deset minut dáme v salonu čaj?“

Moira přikývla a zamířila do kuchyně. Na prahu se zarazila, když spatřila stůl obtěžkaný pochoutkami, jaké na hradě už řadu let neviděli.

„Čaj za deset minut, prosím.“

Když si na stole všimla mísy s lesklými černými jikrami, přikročila blíž. „Kaviár!“ zvolala. „Kaviár jsem nejedla, ani nepamatuji.“

„Musí nám vydržet, slečno. Požádejte, prosím, bratra, ať jím šetří.“

Kuchařka zavrtěla hlavou, když sloužící přinesl koš se znakem Fortnum & Mason. Moiře se radostně rozšířily oči, ale zároveň se neubránila nervozitě – věděla, že na takové výstřednosti nejsou peníze.

Od okamžiku, kdy se Larry Harwood na hradě objevil, choval se tam úplně jako doma.

Rodině se podávala k snídani ovesná kaše, zatímco Larry si vybíral z teplého bufetu. Uždibovali si z tmavého chleba a z masa namletého ze zbytků, ovšem Larry přebíral obsah koše z londýnského lahůdkářství.

„Asi si ani nevšiml, že jíme něco jiného než on,“ přemítala Moira. „Musíme jíst jídlo pro služebnictvo a on nás tady vyjídá. A jak je při chuti. Víte, že včera snědl k večeři celé čtyři kotlety?“

„Ano,“ přisvědčil Ewen zachmuřeně. „Musel jsem nechat porazit další ovci. A to jsme si ji chovali na Vánoce.“

„A pak je tu ten víkendový hon. Bojím se pomyslet, co budeme muset jíst, když tu bude tolik hostů – nejspíš zbytky. Jak dlouho se zdrží?“

„Otec myslím říkal, že tři týdny.“

„A ty nesmysly, které vykládá. Slyšel jsi, jak u snídaně vyprávěl ten směšný příběh o zlatých valounech velkých jako slepičí vejce, které nacházejí v řekách v Kalifornii? Ani na chvíli jsem mu neuvěřila.“

„Peníze ale má, o tom není pochyb,“ řekl Ewen. „Nosí vycházkovou hůl s diamantem na rukojeti – ačkoli v horách mu moc platná nebude.“

Dvojice se rozesmála, když si představila, jak se Larry ve svých nákladných šatech a nevhodných botách snaží zdolat skály v Trossachs.

Ne všichni na hradě však sdíleli jejich chabě skrývané opovržení jejich hostem. Ewen si všiml, že otec Američana pokaždé vzal po večeři do knihovny na whisky a doutníky a že spolu pokaždé seděli dlouho do noci.

Moiře ani matce se o tom nezmínil, neboť je nechtěl vylekat, ale byl si jistý, že za zavřenými dveřmi se odehrává něco, co by se mu nelíbilo.

Nakonec však pustil neblahé myšlenky z hlavy, protože se blížil závratnou rychlostí den honu. Ve vesnici nastalo velké vzrušení, když MacGregor začal najímat muže jako nadháněče.

Hrabě určil časový plán – v sobotu časně ráno se pojede střílet tetřívky a v neděli bude hon.

Ti, kdo se neubytují přímo na hradě, budou bydlet u lorda Crieffa, který žil nedaleko. Byl jedním z nejstarších přátel hraběte, a dokonce i jemu vyrazil jejich americký host dech. K cizincům byl od přírody nedůvěřivý a bez přestání láteřil nad jeho přehnaně družnými způsoby.

Moiru na lov tetřívků nepozvali, a tak pomáhala matce. Když rozdělovala hole a vysoké boty, všimla si o samotě stojícího mladíka, kterého neznala.

Kdo to může být? uvažovala a zálibně si ho prohlížela. Působí tu značně nepatřičně.

Mladík byl vysoký a pohledný a měl delší vlasy, takže připomínal rytíře. Působil jako někdo, kdo společnost druhých příliš nevyhledává.

Zachytil její pohled, usmál se a uctivě sklonil hlavu.

Moira zčervenala až ke kořínkům vlasů a rychle odběhla.

Zoufale toužila vědět, kdo to je, ale věděla, že kdyby se zeptala Ewena, jen by si z ní dělal legraci.

Moira sledovala mladíka, jak vyráží se zbytkem skupiny. Byla to jen její představivost, nebo se za ní ohlédl, když došli k ohybu příjezdové cesty?

Srdce jí poskočilo a najednou se cítila lehká jako pírko – nemohla se dočkat, až se odpoledne vrátí.

Skupina byla pryč až do odpoledního čaje. Larry se vrátil s několika páry tetřívků a chlubil se svým hrdinstvím. Bylo ho slyšet dlouho předtím, než se ocitl na dohled.

Moira spěchala ven a s nadějí vyhlížela mladíka, který ji předtím tak zaujal.

Dychtivě se po něm rozhlížela, ale k jejímu nesmírnému zklamání po něm nebylo ani stopy. Nešťastně obešla hrad a rozhodla se zajít do zeleninové zahrady. Chodila tam často, když chtěla být sama, protože si mohla být jistá, že kromě kuchařky a zahradníka se tam nikdo neobjeví.

Když zašla za roh, spatřila u záhonu s fazolovými lusky postavu. V první chvíli si myslela, že to musí být zahradník, ale když přišla blíž, zatajil se jí dech.

To je on, řekla si v duchu.

Mladík vycítil něčí přítomnost a otočil se k ní. Zdálo se, že je trochu na rozpacích, když byl přistižen, jak si prohlíží kvetoucí fazole, a začervenal se.

„Omlouvám se,“ hluboce se uklonil. Dlouhé vlasy mu spadaly přes límec. „Společnost už mne trochu unavovala a zatoužil jsem po troše klidu. Nemohl jsem si nevšimnout, že vaše fazole jsou ošklivě zamořené škůdci.“

Ukázal na listy, které byly pokryté černým hmyzem.

„Promluvil bych si s vaším zahradníkem. Musí tu pohromu vyléčit, nebo budete v létě bez úrody.“

„Já – děkuji vám,“ vypravila ze sebe Moira. Překvapilo ji, že se takový gentleman zajímá o pěstování rostlin.

„Vy sám jste zahradník?“ zeptala se ho nervózně.

„Ne, bohužel ne. Zapomínám však na své vychování. Stuart Weston, k vašim službám.“

Moira si všimla, že jeho oči měly neobvyklý odstín světle modré. Slunce mu tančilo po hnědých vlasech a zvýrazňovalo jejich načervenalý nádech – pomyslela si, že jsou tak zářivé a husté, že by nedělaly ostudu ani ženě.

„Jmenuji se Moira,“ řekla tiše. „Vy jste přítel mého otce?“

„Známe se jen trochu. Dělali jsme s vaším bratrem nějaké obchody. Bylo pěkné strávit s nimi dnes trochu času.“

„A bydlíte u nás, nebo u lorda Crieffa?“

„Ó, nic tak velkolepého. Nocuji dnes v hostinci.“

Moira pocítila náhlé nutkání pozvat ho, aby se ubytoval v Lednocku, ale věděla, že by tím zašla příliš daleko.

Stuart o krok ustoupil a opět se uklonil. „Pokud mne nyní omluvíte, Moiro, měl bych se odebrat do svého hostince. Nemám chuť účastnit se pitky, která obvykle po takových událostech následuje, a chci být svěží na zítřejší hon. Budu mít to potěšení setkat se tam s vámi?“

Je tak pohledný, pomyslela si Moira, když souhlasně přikývla. Musím se o tom záhadném cizinci dozvědět více.

Moiru překvapilo, když jí její matka následujícího rána pokynula, aby k ní přijela. „Drahoušku, říkala jsi přece, že hony jsou jen pro starce,“ poznamenala a pohladila Moiřinu bílou klisnu po hřívě. „Nebo ti snad padl do oka nějaký mladík?“

Moira se hluboce začervenala a pokusila se schovat obličej.

Musí to na mně být vidět, pomyslela si. Matka to poví otci, a protože o tom Stuartovi nic nevím, nebude schvalovat, že se o něho zajímám.

„Mamá, prohlašuji, že nevím, o čem to mluvíte,“ odvětila klidně a přitáhla své klisně otěže. „Přeji si jen, aby byl otec šťastný. A podívejte, jakou má radost, když s ním konečně jedu na hon!“

Hraběnka se ohlédla na svého manžela, který celý zářil. Připil jí ze sedla na pozdrav – takhle šťastného ho neviděla už léta.

Moira se po celý hon snažila udržet tempo se Stuartem, ale jeho kůň byl mnohem rychlejší než její. Smál se, když se zoufale snažila jet vedle něho, a zamával jí, když zrychlil a zmizel v dálce.

Jedná se mnou jako se svou mladší sestřenicí nebo mladší sestrou, pomyslela si v duchu sklíčeně. Snad jsem pro něho příliš mladá a nebere mne vážně.

Večer se pak s těžkým srdcem dívala, jak Stuart odchází ještě před večeří. Srdečně poděkoval hraběti za nádherný víkendový lov, pak pokynul hlavou Moiře a políbil ruku hraběnce.

„Lady Strathcarronová, bylo mi potěšením,“ prohlásil a modré oči mu zářily.

Moira si všimla, že se na vrcholu schodiště náhle objevil Larry Harwood. Pomyslela si, jaké protiklady oba muži představují. Larry, který se neuměl chovat ve společnosti, ale přesto byl sebejistý, a okouzlující a přitom skromný Stuart.

Večeře se sotva dotkla, myslela na Stuarta. Úporně také snášela Larryho neustálé řeči o tom, jak lehce vydělal v Americe peníze.

„V New Yorku byste vydělal balík, Scotte!“

Moira se schoulila, když oslovil otce křestním jménem. Slýchala ho málokdy – dokonce ani matka mu tak příliš často neříkala.

„Balík?“ zeptal se hrabě, zjevně na rozpacích.

„To je americký výraz – znamená to hodně peněz,“ vysvětlil mu Larry sdílně. „S vašimi způsoby a smyslem pro detail byste brzy patřil mezi velká zvířata! Neuvažoval jste někdy o cestě do mé země? Doly v Upstate jsou připravené, jen po nich sáhnout. Lidi doma by vás určitě vřele přivítali, když jste ten hrabě a to všechno!“

Nastalo ledové ticho. Moira a její matka na hraběte s hrůzou zíraly.

Přece neuvažuje o tom, že by je opustil a vydal se na cesty? Zvláště teď, kdy mělo panství takové problémy.

Moira trpělivě čekala, až její otec pozvání odmítne, ale to se však k jejímu zděšení nestalo.

„Pane Harwoode, můj muž je plně zaneprázdněn zde v Lednocku,“ prolomila nakonec hraběnka mlčení – chladně, ale zdvořile.

„Možná byste měla jet s ním, Margaret. Společnost v New Yorku byste si zamilovala – je každým coulem stejně nafrněná jako ta londýnská. Tady asi mezi lidi moc nepřijdete, viďte?“

Zhluboka potáhl z doutníku a nedbal na chlad, který se rozhostil v místnosti. Moira pohlédla na Ewena a všimla si, že jím lomcuje vztek.

Hraběnka pouze elegantně povstala z křesla a políbila manžela na čelo.

„Drahý, omluvíš mne? Jsem vším tím víkendovým ruchem unavena. Ewene, Moiro, dobrou noc.“

„Myslím, že si také půjdu lehnout,“ přidala se Moira. Nemohla se dočkat, až bude pryč z té stísněné atmosféry.

Ewen zavrčel a vyskočil na nohy. „Dobrou noc, otče,“ řekl a mlčky následoval matku a sestru.

Když se Moira připravovala na lože, přemýšlela o víkendových událostech. Skoro okamžitě jí vytanul na mysli Stuart Weston – jak mu to v loveckém slušelo a jak krásné má vlasy! Je to opravdu neobyčejný člověk.

Představovala si, že je někdo jako Alan Breck ve Stevensonově románu Únos. Četla ho dychtivě několikrát, měla ráda vyprávění o těžkostech života na Vysočině v minulém století.

A co Larry Harwood? Mráz jí přeběhl po zádech, když si vzpomněla na rozhovor, kvůli kterému si šli tak brzy lehnout. Přece je otec neopustí!

„To nemůže. To nemůže!“ vykřikla nahlas a česala si své dlouhé tmavé vlasy tak rázně, jako by si chtěla tu myšlenku vyhnat z hlavy.

Toho večera nemohla usnout. Zdálo se jí o Stuartovi – jenomže se jí ve snu vyhýbal – a pak se jí zdálo, že otec odjel z Lednocku a poslal jim zprávu, že se už nikdy nevrátí.

A to ještě nevěděla, že to nejhorší teprve přijde.

Table of Contents

copyright

titul

Motto

Kapitola 1.