Přeložil:

MARTIN KÖNIG

Fiona Cummins: Chrastění kostí

Vydání první

Copyright © Fiona Cummins 2017

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2152. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Rattle vydaného nakladatelstvím

Macmillan an imprint of Pan Macmillan, Londýn v roce 2017

Český překlad © 2018 Martin König

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0772-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0773-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Fiona Cummins

Chrastění kostí

Pro JJ, který věřil.

AUTORČINA POZNÁMKA

Nemoc zkamenělých lidí (Fibrodysplasia ossificans progressiva): Vzácné oslabující onemocnění, jehož pacienti trpí růstem druhé kostry, která je doslova uzavře ve vězení z kostí. Tohoto procesu jsou obvykle ušetřeny oči, jazyk, bránice a srdce. Lék na tuto nemoc v současné době neexistuje.

Tommy Rawhead: „Bubák, obvykle představovaný s hlavou v podobě lebky nebo jako člověk se staženou kůží, byl vyvoláván proto, aby děsil děti. Často používáno ve spojení s přízviskem Krvavý.“ – Anglický oxfordský slovník

PROLOG

Za tichých nocí, kdy se v toku řeky River Quaggy zrcadlí rozmazaný srpek zimního měsíce, na něj mrtví volali.

Naklonil hlavu na stranu a v šeptající temnotě zaslechl nesouvislé vzlyky dítěte.

Chlapcovo zmučené mumlání se k němu neslo přes město a on musel bojovat s touhou okamžitě odejít. Dokonce ani po všech těch letech nedokázal potlačit chvění, které se mu tělem šířilo vždycky, když o svém celoživotním díle přemýšlel.

Každá generace vytvořila vlastní sbírku. Jeho otec, otcův otec a muži, kteří tady byli před nimi.

Teď však nastala jeho doba, čas jeho výsad a povinností.

Stýskalo se mu po tom, jak měsíční světlo procházelo mezerami v žaluziích v otcově domě a jak se rozlévalo po kostech.

Stuhy a listy zkostnatělé hmoty. Stalagmity a mosty. Pokroucené pláty a úlomky kostí. Plaketa s vyrytým písmenem C.

Stíny v domě se prohloubily. Stál sám v chodbě a pil vedle nádherného kostlivce ve skleněné vitríně, jenž ho okouzloval svými deformacemi, pronikáním kostí do hrudní dutiny a zvápenatělými výčnělky zdobícími páteř.

Mladý chlapec, uvězněný v kamenném vězení.

Celá léta už hledal další podobně vzácný exemplář, když pátral mezi mrtvými a živými. Stále hledal, stále doufal.

A teď, po takové době, ho našel…

PÁTEK

1

15:21

Kdyby si Erdman Frith místo pečeného hovězího vybral pizzu, mohl být jeho syn toho všeho ušetřen.

Kdyby byl Jakey Frith o něco obyčejnější, ten bubák, jenž se plížil stíny jeho života, by nebyl ničím víc než dětskou vzpomínkou, kterou na rodinných sedáncích čas od času někdo opráší a všichni se jí zasmějí.

Kdyby rodiče Clary Foyleové nebyli tolik sebestřední a místo sebe se poněkud více soustředili na svou pětiletou dceru, k jejímu zmizení by vůbec nemuselo dojít.

Co se týče detektivní seržantky Etty Fitzroyové, tak tu kdyby nepronásledovaly myšlenky na to, co by mohlo být, čím by mohla být ona, obě děti by se z výsluní novinových titulků vytratily do nejtemnějších hlubin zapomnění.

To však onoho vlhkého listopadového odpoledne, jen pár hodin předtím, než se jejich životy srazily a s prasknutím prolnuly, aby o nich všech odhalily pravdu, nikdo ze zúčastněných ani netušil.

Ze všech nejméně to tušil Erdman Frith, který se trápil v oddělení chlazených potravin. Ulička tři znamenala salámovou pizzu a jistou penzi, ulička pět a mohl být stejně mrtvý jako ten kus svíčkové, který si zrovna dával do vozíku.

Ne, Erdman Frith o smrti nepřemýšlel vůbec. Ze všeho nejvíc mu teď dělalo starosti to, co Lilith řekne, až uvidí to… Bum… Bum… Tu-dummmmm… Tmavé maso.

Erdman si ji představil se rty sevřenějšími víc než komáří zadek. „A co ten obsah nasycených tuků, Erdmane?“

„Copak tmavé maso nepřispívá k rakovině tlustého střeva, Erdmane?“

Komáří zadek se ještě nakrčí.

„Nebo ta nemoc šílených krav, Erdmane. Oni sice tvrdí, že ji vymýtili, ale kdo ví, jestli říkají pravdu?“

Opravdu čekala, že na to odpoví?

Kdysi dávno by se jí kvůli starostlivě svraštělému obličeji posmíval, pálil by jeden hloupý vtip za druhým, dokud by se oba nerozesmáli a ona by se k němu nepřitiskla, prsty by mu nevpletla do vlasů, nevdechla by ho a na své obavy by nezapomněla.

„Lilith, víš, proč tomu říkají PMS?“

„Nevím, Erdmane, proč tomu říkají PMS?“

„Protože nemoc šílených krav už je zabraná.“

Ta-dá!

Jenomže dnes už nedokázal vyvolat ani slabý úsměv.

V těchto dnech sledovala každý Jakeyho pohyb a její obavy nejen, že nebyly zapomenuty, byly tisícinásobně zesíleny krutým nepřítelem, který jejich syna – a teď i jejich manželství – měnil v papírové motýlky, křehké a snadno rozbitné.

Lilith a Erdman svému chlapci řekli, že má takový malý problém s kostmi. Toto prohlášení by se dalo nazvat nejdokonalejší ukázkou eufemismu všech dob. Ten Jakeyho „malý problém“ ho totiž nakonec zabije.

Kvůli zřetelné malformaci palců u nohou pojal lékařský tým podezření už při porodu. Fibrodysplasia ossificans progressiva. Pětatřicet písmen. Plus mínus jedno písmeno za každý rok Jakeyho předpokládané životnosti. Průměrná délka života. Cokoli navíc by bylo jako bonus. Jedna ze sester v porodnici čirou náhodou předchozích šest měsíců pracovala v australské nemocnici, do níž přijali teenagerku s podivnými kostními výrůstky a se ztrátou pohybu. Vyprávěla, jak jí do svalů vstřikovali léky proti bolesti, chirurgicky odstraňovali kostní výrůstky, ale jediné, čeho dosáhli, bylo to, že se její stav asi milionkrát zhoršil. V době, kdy jí chorobu diagnostikovali, už z ní prakticky byla socha, která kromě toho, že mluvila, se stěží dokázala vůbec pohnout.

Ale pořád mohla mluvit. Ta sestra jim to vyprávěla, jako by to snad bylo nějaké požehnání.

O šest let později byli dokonce i specialisté šokováni tím, jak rychle se Jakeyho nemoc rozvíjela. Tím, že na někoho tak mladého byly příznaky neobvykle silné. Tím, že jeho tělo sice onemocnění podléhalo charakteristickým způsobem, ale že se mu to do paží dostalo mnohem dřív, než předpokládali.

Měli si prý čas se synem užívat.

Erdman prsty svíral chladný a vlhký balíček ve vozíku. Měl by to vrátit. Lilith ho asi zabije, a on ji nechtěl naštvat, to opravdu ne. Moc se mu stýskalo po radostné svobodě jejich lásky předtím, než do ní vstoupily kontroly v nemocnicích a názvy léků. Na druhou stranu už měl plné zuby toho, jak vždycky dělal, co mu řekla.

No co, on neměl ani BSE, ani CJD, nebo jak se to sakra jmenuje, a táhlo mu na čtyřicet. Kdyby tenhle metaforický kravinec měl dráhu jeho života zkřížit, už by do něj šlápl dávno bez ohledu na to, jak posraný život měl i tak. I kdyby došlo k nejhoršímu, toho přechodu z muže ve středním věku v zeleninu by si prostě nevšiml. I brambory zažijí víc srandy než on.

Nasrat na to. Jakey maso k večeři miloval a musel nabrat sílu.

Kdyby tak Erdman věděl, že na tom nejpřepychovějším místě ze všech, v Tescu na Lewisham Road, prakticky zpečeťuje osud svého syna, celá rodina by se stala vegetariány. On to však nevěděl, takže se po cestě k domovu samolibě usmíval, protože měli takovou dohodu. Kdo nakupuje, má právo rozhodnout, co se bude jíst.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

AUTORČINA POZNÁMKA

PROLOG

PÁTEK

1