Hana Marie Körnerová: Pán hor III.

Vydání čtvrté, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 2018 Hana Marie Körnerová

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2153. publikaci

Odpovědná redaktorka a korektorka Květuše Sajnerová

Ilustrace na přebalu © 2018 Martina Černá

Přebal a vazba © 2018 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0775-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0776-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Hana Marie Körnerová

PÁN HOR

III.

Michèle

Kapitola 1

Byl červen, začínalo horké italské léto, když Sebastian de Braie dorazil do Bologně. Předtím se na několik dní zastavil v Novaře a Pavii, kde vyřídil obchodní záležitosti. Cesta to byla příjemná. Každou ujetou mílí se vracel zpátky do mládí, neboť Itálie k jeho mládí nesmazatelně patřila. Tady zažil své první politické a společenské úspěchy. Také první lásku a první velké zklamání. A první manželství a první boje s povstalci, v nichž se jako velitel vyznamenal... Tady tenkrát opravdu žil! Návrat zpátky byl jako nastavené zrcadlo. Spatřil se jinýma očima. Směšný, stárnoucí šlechtic z hor. Venkovan přijíždějící do kulturní společnosti. Všechno se změnilo. Lidé, mravy i způsob života. On jediný zůstal stejný, neboť tam na druhé straně hor se zastavil čas. Poprvé ho napadlo, jak ho asi vidí synové, kteří v kulturní společnosti žili už dlouho a na hrad se vraceli jen zřídka. Jak obrovskou změnou asi musel projít život v Paříži, když jeho ohromila a zaskočila i proměna provinčních italských měst. Kolik let vůbec uplynulo od chvíle, kdy byl naposled v Paříži? Kdy se naposled podíval do světa...

Carlo rychle pochopil, jaké pocity asi Sebastianem zmítají. Jemu samému bylo srdečně jedno, že na něho lidé pohlížejí jako na křupana z hor, ale věděl, že Sebastian de Braie je ješitný. Hned jak přejeli hranice, změnil styl oblékání. Těžké tmavé šaty vhodné pro život v horách vystřídaly světlé obleky z lehkého materiálu. Dal si dokonce přistřihnout vlasy, neboť tady se tak dlouhé už dávno nenosily. Ty drobné změny ho překvapivě omladily a Carlo si všiml, že se mu náhle vrátila i jeho bývalá výřečnost. Do Bologně dojel úplně jiný hrabě de Braie, než jaký vyjel před šesti týdny z Francie. Doba mezi dávným odjezdem z Itálie a nynějším návratem byla náhle jako zázrakem překlenuta. Z Pána hor se zase stal Sebastian de Braie – diplomat a dokonalý společník z benátských časů.

Ubytoval se v nejlepším hotelu ve městě a o den později již byl přijat v nejvýznamnějším saloně. Jméno de Braie mělo ještě pořád zvuk. Staré styky byly zase navázány, stačilo jen sklízet to, co bylo zaseto před dvaceti lety. Díky tomu neměl žádné problémy se sháněním informací o Pietru Montinim, ale to, co zjistil, se mu příliš nezamlouvalo. Hrabě Pietro byl sice urozený a bohatý muž, ale škodolibě se mluvilo o tom, že co se loni oženil s mladičkou dívkou, přestal úplně docházet do společnosti. Nedovolil to ani své paní, kterou veřejnost spatřila poprvé a naposled při svatebním obřadu a o jejíž kráse se vyprávěly legendy. Všichni doufali, že po návratu ze svatební cesty ji konečně uvidí, ale brány paláce zůstaly uzavřeny. Oficiální verze zněla, že hrabě je těžce nemocný, a proto se zřekl společenského života. Neoficiálně se mluvilo o tom, že „novomanžel“ je žárlivý a bojí se, aby si mladá paní, která by mohla být jeho vnučkou, nenalezla milence. Šel dokonce tak daleko, že propustil veškeré služebnictvo mužského pohlaví mladší padesáti let.

Sebastian vyslechl všechny ty jízlivé poznámky a rozhodl se udělat si jasno co nejdříve. Protože očekával překážky, poslal hraběti Montinimu list, v němž mu sděloval, že by ho rád navštívil ve věci Oliviina majetku. Vsadil na jeho lakotu a naznačil, že majetek je obrovský. Tušil, že kdyby požádal o pouhou zdvořilostní návštěvu své schovanky, byl by odmítnut.

Dopis zabral. Hned druhého dne dopoledne se v hotelu objevil Montiniho posel a přinesl pozvání do paláce. Zpráva se okamžitě roznesla a způsobila senzaci. Bylo to první pozvání od Montiniho svatby. Sebastian, aby uspokojil zvědavé uši, přiznal, že mladá hraběnka je jeho dcera. Nedodal, že nevlastní. Zdálo se mu to jednodušší. I přesto se vyrojila spousta dohadů, proč své příbuzenství doposud tajil. Vysvětlil to několika nejbližším známým tím, že chtěl na vlastní uši a nezkresleně slyšet, jak se vede jeho dceři, neboť z několika míst dostal rozporuplné zprávy. Společnost jeho vysvětlení přijala, někteří dokonce považovali jeho postup za originální a romantický, jiní za podezřelý a nevhodný. Všichni bez výjimky ale netrpělivě očekávali, jak jeho návštěva v paláci dopadne.

Sebastiana už při vstupu do sídla Montiniů zarazila jeho pochmurnost. Od brány vedla dlouhá cesta zahradou – udržovanou, ale příliš tmavou. Všude byla houšť vzrostlých stromů, které nedovolily slunci proniknout až k trávníkům. Nikde žádné květiny, jenom několik nízkých, spoře kvetoucích keřů. Sebastiana napadlo, že Olivie asi na takovém místě nebude příliš šťastná, připomínalo to klášter a chyběla tu volná obloha a prostor, jako tomu bylo na hradě.

V samotném paláci panovalo pološero, jediné okno tu nebylo otevřené, nikudy nepronikalo slunce. Všude jen zatažené závěsy či přivřené okenice. Dům páchl starobou a zatuchlinou a Sebastianovi se z něj dělalo špatně. Čekal v obrovském šerém saloně, kde všechen nábytek vypadal, jako by ho tam postavili před dvěma sty lety a od té doby s ním nehnuli. V paprscích světla dopadajícího sem škvírami mezi okenicemi vířily částečky prachu. Zdi byly hustě ověšeny obrazy, soudě podle starobylých obleků šlo nejspíše o podobizny dávno zemřelých předků. Napadlo ho, že ještě nikdy neviděl tolik ošklivých lidí pohromadě.

Čekání se protahovalo a Sebastian začal ztrácet trpělivost. Chápal, že mu Montini dává najevo svou převahu a zkouší, co vydrží. Pohlédl na zaprášené, léta nejdoucí hodiny a pak s pocitem, že se co nejdříve začne dusit, přistoupil k oknu a rázným pohybem je rozevřel dokořán. Naskytl se mu pohled na jinou část zahrady. Rozprostírala se za palácem a představovala úplný protiklad té, kterou sem přijel. Vypadala jako malé Versailles, jak si je pamatoval z dávno minulých dob. Mezi nádherně upravenými záhony a kvetoucími keři šuměly vodotrysky a u bazénku za růžovým loubím zářil pestrý stan postavený na ochranu proti palčivému slunci. V jeho stínu sedělo několik ženských postav. Bylo to spíše neuvědomělé gesto, když se naklonil a zavolal:

„Olivie.“

Na zvuk jeho hlasu se jedna z žen otočila, ale byla tak daleko, že nemohl rozeznat její rysy. Než se rozhodl co dál, ozvaly se za ním šouravé kroky. Prudce se otočil. Před ním stál starý sluha a na jeho přísné tváři si mohl přečíst zřejmý nesouhlas se svým chováním.

„Promiňte, pane,“ řekl muž nezvučně, „ale pan hrabě si nepřeje, aby se v paláci otvírala okna. Slunce škodí nábytku a horko, které proniká zvenčí, nesvědčí zdraví pana hraběte.“ Obešel Sebastiana, zavřel okno a přivřel okenice tak, že jimi zase pronikal jen úzký proužek světla. „Račte za mnou, milosti, pan hrabě vás očekává.“

Sebastian za ním kráčel řadou tmavých pokojů dál do hloubi paláce. Konečně byli u cíle. Pokoj byl stejně zšeřelý a zatuchlý jako všechny ostatní, ale soudě podle obrovského psacího stolu a skříní plných knih, jednalo se zřejmě o pracovnu. Otázkou bylo, kdo ji používá, troska sedící v křesle toho rozhodně nebyla schopná. Sebastianovi se podařilo utajit zděšení i pocit ošklivosti, když se zdravil s pánem domu. Shrbená vyzáblá postava zabalená do kožešin se snažila dodat si pocitu důležitosti. Vzbuzovala by lítost, nebýt potměšilého liščího pohledu, který se nedal přehlédnout ani v pološeru.

Hrabě de Braie se marně bránil stále sílícímu pocitu odporu. Tohle byl tedy manžel krásné Olivie, která měla všechny předpoklady stát se ženou někoho mladého, stejně urozeného a půvabného, jako byla ona sama. Jak mohla Eugénie s klidným srdcem vdát své jediné dítě za takového skřeta. Dávná zášť k mrtvé ženě znovu vzplanula v Sebastianově srdci. Jak mohla! A sama byla po dlouhá léta jeho milenkou... Co ji – krásnou a obdivovanou – mohlo vést k takovému vztahu? Ten člověk ani v mládí nemohl vypadat přitažlivě. Byly to peníze, které ji oslnily? Vždyť sama byla závratně bohatá. Jak asi Olivie musela snášet takový vztah? Holčička, kterou vychoval s vlastními dětmi. Poprvé v životě pocítil Sebastian k Olivii skutečnou lítost. Tohle si nezasloužila...

Myšlenky mu přetrhl skřípavý hlas. To Pietro Montini ho vracel do skutečnosti.

„Pokud jsem dobře pochopil, přinášíte nám zprávu o majetku, jehož dědičkou je moje manželka.“

Neznělo to jako otázka, spíš jako konstatování.

Sebastian přisvědčil.

„Ale je to věc, která se týká Olivie. Proto bych byl rád, kdyby byla jednání přítomná. Chtěl bych ji vidět.“

Hrabě Montini se pokusil o úsměv, avšak vyšel z toho jenom škleb.

„Jistě znáte naše zákony, pane de Braie, a je vám tedy známo, že moje manželka ještě není plnoletá. Není způsobilá k žádným právním úkonům.“

„To je mi skutečně líto,“ pokrčil Sebastian rameny, „ale v tom případě je naše jednání zbytečné. Majetek, o který se jedná, je zcela v mých rukou a jen na mně záleží, jestli ho vydám. Jsem to tedy já, ne vy, kdo si bude klást podmínky. Žádám, aby Olivie byla u našeho rozhovoru, jinak odejdu a z naší transakce nebude nic.“

Na Montiniho tváři se okamžitě objevil úlek. Byl to skutečný chamtivec a Sebastiana napadlo, že ve finančních otázkách museli s Eugénií tvořit podivuhodnou dvojici.

Jednání uvázlo na mrtvém bodě. Montini nechtěl přijít o peníze a Sebastian toužil vypátrat, co se vlastně stalo s Olivií a jaká tajemství skrývá tento ponurý palác. Oba se chystali k dalšímu kolu slovního šermu, když se kdesi v hloubi domu ozvaly hlasité ženské kroky, které se rychle přibližovaly. Na Montiniho tváři se objevilo překvapení a vzápětí je vystřídala zlost. Sebastian pochopil. Otočil se ke dveřím, které se v tom okamžiku rozlétly, a na prahu se objevila udýchaná Olivie. Vlasy měla v nepořádku a lehké letní šaty za ní vlály.

„Tak se mi to přece jen nezdálo,“ řekla a pak se rozběhla a doslova vletěla Sebastianovi do náruče. Byl tím překvapen ještě víc než Montini. Objímala ho oběma rukama, tiskla se k němu, jako by ho nikdy nechtěla pustit, a plakala a plakala.

„No tak, Olivie,“ Sebastian se marně pokoušel zvednout jí hlavu. „Tak už toho nech. Prosím tě!“ Dobře vycítila jeho nejistotu, věděla, že si nikdy neuměl poradit s ženskými slzami. „Přestaň už konečně plakat.“

Zvedla hlavu a podívala se mu do očí.

„Já už nepláču..., tatínku..., opravdu ne...“

Šokovalo ho, že mu řekla tatínku. Nikdy v životě ho tak neoslovila. Až teď. Ještě pořád se ho pevně držela a vzhlížela k němu vzhůru a Sebastian si s údivem uvědomil, jak velice dospěla a zkrásněla. Byla svým způsobem velice podobná Eugénii, ale zároveň v ní bylo něco mnohem jemnějšího, křehčího. Něžná dívka Olivie. A vedle ní ten odporný skřet. Kdyby se postavil, nemohl sahat Sebastianovi ani do pasu. Musel být dokonce mnohem menší než ona. A tomu ji Eugénie vydala do rukou, ke stolu i loži... Při té myšlence přitiskl Olivii k sobě pevněji, jako by ji opravdu mohl ochránit před tím člověkem zírajícím na ně se zuřivou nemohoucností.

„Jsem moc rád, že tě vidím, Olivie,“ řekl, když konečně přestala plakat. „Vypadáš dobře. Dělali jsme si o tebe starost, když jsi tenkrát tak najednou zmizela. Báli jsme se o tvou bezpečnost i zdraví.“

„Ano, bylo to hrozné,“ zašeptala Olivie, „onemocněla jsem už cestou a vypadalo to, že se snad nikdy neuzdravím. Byla jsem nemocná i v době, kdy mě matka,“ při tom slově se zarazila, ale pak s nenávistí opakovala, „matka provdala tady za něj,“ kývla hlavou k naslouchajícímu Montinimu. „Řekla, že mi udělá dobře, když budu cestovat, a hned mě s ním poslala pryč. Určitě se mě chtěla zbavit, abych jí tu nepřekážela. Tvrdila, že přijede, hned jak se vrátím, ale ještě se neobjevila. A protože jsi tady ty, tak doufám, že ji už nikdy neuvidím. Mýlím se?“

„Ne, nemýlíš. Přišel jsem ti oznámit, že ses stala dědičkou veškerého jejího majetku.“

Odtáhla se od něho.

„Ty jsi přijel jenom proto?“ Ustoupila ještě o několik kroků a v očích se jí zase objevily slzy. „A já hloupá jsem si myslela, žes přijel pro mě. Že mě konečně vysvobodíš a odvezeš zpátky domů.“ Hrabě Montini se pokusil něco říct, ale nevnímala ho. „Když jsem zaslechla tvůj hlas,“ pokračovala, „myslela jsem si, že se mi to zase jenom zdá. Tolikrát už jsem věřila, že si pro mě přijedeš, čekala jsem..., doufala jsem, že mě nenecháš v jeho moci...“ S odporem pohlédla na Montiniho a otočila se zpět k Sebastianovi: „Ale tys přijel jenom kvůli penězům. Kvůli majetku!“

„Olivie,“ Sebastian ji rychle uchopil za ruce. „Přijel jsem, protože chci tvoje dobro. Ale nemám právo tě odvézt domů. Jsi vdaná, a ani ve Francii, ani v Itálii není dovoleno odvést ženu od manžela.“

Olivie se znovu rozplakala.

„Nechci žádné peníze. Nechci nic z jejího majetku. Chci se jenom vrátit domů. Proč mi to nechceš dovolit? Já chci domů!“

Sebastian zjistil, že zarazit tu srdceryvnou scénu začíná být nad jeho síly. Olivie se chovala jako šílená, vůbec nebrala ohledy na to, že ji Montini poslouchá.

„Chci se vrátit domů,“ opakovala, „dej mu všechny ty peníze, ať se s nimi třeba zalkne. Ať si je počítá dohromady s těmi, co už má. A mě vezmi s sebou. Prosím...“

„Olivie!“ Sebastian jí prudce zatřásl rameny a jeho hlas zazněl chladně a rozhodně. „Jestli se hned nevzpamatuješ a nezačneš se chovat jako rozumná žena, odejdu a víckrát se nevrátím. Uklidni se, prosím tě. Vždyť tohle nejsi ty. Hysterií se nedá nic vyřešit, jenom se zbytečně rozrušuješ. Pokud se vzpamatuješ, můžeme v jednání pokračovat, ale jinak ne. A slibuji ti, že v mé přítomnosti ti nikdo nebude ubližovat, ani na tebe činit žádný nátlak. Rozumíš mi, Olivie?“

Z jeho hlasu zněla jistota, na jakou byla zvyklá od dětství. Neochvějná víra v Sebastianovu vůli a moc se zase vrátila. Takhle to byl zase on. Neporazitelný, nepřekonatelný. S ním se jí nic nemohlo stát. Když ji usadil do křesla, uklidnila se a byla mírná jako beránek. Jenom z něj nespouštěla oči.

„Odpusťte, hrabě,“ otočil se Sebastian k Montinimu, „ale sám vidíte, jak je Olivie rozrušená. Omlouvám se za ni i za sebe, netušil jsem, co má návštěva způsobí. Ale zajisté pochopíte, že mám o ni obavy. Nevím, zda je vám známo, za jakých okolností odešla Olivie z domova.“ Zachytil nechápavý Montiniho pohled a pokračoval: „Unesli ji, o Vánocích to budou tři roky, uprostřed noci a sněhové vánice. Nemocnou, zesláblou. Únos objednala Eugénie Sforzová, která, jak jsem byl informovaný, byla dlouhá léta vaší přítelkyní. Marně jsme po Olivii pátrali. Strachovali jsme se o její život. Teprve nedávno jsem se dověděl, že se provdala za vás. Protože její finanční záležitosti nesnesou odklad, spojil jsem svou obchodní cestu do Itálie s návštěvou u vás, abych vše uvedl do pořádku. Netušil jsem, v jakém postavení tady Olivii naleznu, netušil jsem ani, že váš palác je střežený jako vězení a že mi budete bránit, abych si s dcerou promluvil. Přiznávám, že mě to znepokojuje.“

Sebastian se přistihl při tom, že už podruhé nazval Olivii dcerou a přistoupil tak na její hru.

„Co tedy žádáte?“ zeptal se Montini ostražitě.

„Nerušený rozhovor s Olivií.“

„Mám tomu rozumět tak, že bez tohoto rozhovoru nejste ochotný pokračovat v našem jednání?“

„Vystihl jste to zcela přesně,“ uklonil se Sebastian.

Montini zřetelně zaváhal, v očích se mu objevila nejistota. Očima klouzal z napjatě naslouchající Olivie na Sebastianovu studenou tvář.

„Tak dobře,“ řekl nakonec, „mohl bych mít tisíce oprávněných námitek, ale chci vám dokázat svou dobrou vůli. Promluvte si. Ale upozorňuji vás, hrabě de Braie, že můj dům je skutečně dobře střežený. Ne sice jako vězení, jak jste řekl před chvílí, ale spíš jako státní poklad. Olivie v žádném případě nesmí opustit bránu. Až skončíte svůj rozhovor, rád s vámi pak projednám finanční záležitosti.“ S námahou zvedl ruku ke šňůře zvonku a lokaj, který na zazvonění přispěchal, odvedl Sebastiana a Olivii do salonu na konci chodby.

„Tak teď mi to můžeš všechno vyprávět,“ otočil se s povzdechem Sebastian k dívce.

Položila si prst na ústa.

„Pst, tady ne,“ zašeptala. „V tomhle paláci mají všechny zdi uši. Tady se mluvit nedá. Pojď se mnou do zahrady. Tam nás snad nikdo nebude špehovat.“

Následoval ji, ale nemohl se zbavit nepříjemného pocitu, který se stále prohluboval.

„To by snad stačilo,“ zastavil se mezi záhony a naznačil tak, že nehodlá jít dál. „Probereme to všechno tady. Mimochodem, ztropila jsi pěkně hloupou scénu a zbytečně zesměšnila sebe i mě.“

„Odpusť. Ale ty si neumíš představit, co všechno jsem prožila. Co jsem se naplakala a navzpomínala. Tisíckrát jsem si v duchu představovala, jak se objevíš a odvedeš mě odsud... Nezlob se, Sebastiane, já vím, že ti to připadá hloupé, protože ty jsi mě nikdy neměl rád a neuměl sis představit, jak trpím. Víš, věděla jsem to odmalička. To, že mě nemáš rád proto, že jsem podobná jí. Ne, neodporuj mi,“ mávla odmítavě rukou. „Prosím tě. Nech mě domluvit aspoň dnes. Vždycky jsem musela v tvé přítomnosti mlčet. Ale protože jsi přijel teď jenom kvůli mně, mám snad jakés takés oprávnění mluvit... Nesnášel jsi mě. Nechtěl jsi, aby se tvoji synové se mnou přátelili, aby se o mě Christian staral. Zakazoval jsi mu to. Ale já jsem ti přes to všechno vždycky věřila. Jenom tobě. Obdivovala jsem tě. Už jako malá holčička. Milovala jsem tě...“

„Já vím,“ řekl Sebastian mechanicky, „proč to připomínáš teď, Olivie?“

„Tys to věděl?“ zeptala se překvapeně. „Tys to opravdu věděl?“

Vzal ji za ruce.

„Jsi rozrušená, nechceš ten rozhovor odložit? Já neodjedu z Bologně, dokud všechno, co se týká tebe, nebude vyřešené. Mám přece k tobě jakési otcovské povinnosti.“

„Neříkej to,“ zaprosila. „Nikdy ses ke mně nechoval jako otec, proč to chceš najednou dělat teď, když už jsem dospělá? Nikdy jsem na tebe nemyslela jako na otce. Nikdy! ,Tatínku‘ jsem ti řekla jenom před Montinim, aby neměl žádné podezření. Byl jsi pro mě vždycky něco jako princ z pohádky, ne otec. Snila jsem o tom, že si pro mě přijedeš a odvezeš mě daleko...“

„Olivie! Myslím, že bys podobné věci neměla říkat.“ Sebastian se prvně v životě cítil v rozpacích. Na tak bezprostřední vyznání nebyl připravený. Vyznání lásky od dítěte, které měl odmalička před očima. Ale ona už nebyla dítě...

„Od chvíle, kdy mě matka odvezla z hradu,“ pokračovala Olivie vášnivě, „neminul ani jediný den, abych nemyslela na to, že se jednou musíš objevit a vysvobodit mě z její moci. Trvalo to dlouho, ale nakonec se to přece jen splnilo. Když jsem tě zahlédla v okně, pochopila jsem, že jsem se konečně dočkala.“

„Nikdy jsem tě neviděl tolik plakat jako dnes,“ podotkl Sebastian neutrálně. „Neměla bys to přehánět. Zdá se mi, že máš horečku. Až se z ní vyspíš, mohlo by tě mrzet, co všechno jsi mi řekla.“

Prudce zavrtěla hlavou.

„Ne! Vím, že kdybych ti to neřekla dnes, už nikdy k tomu neseberu odvahu. Odvedeš mě odtud?“

Snažil se mluvit laskavě a vlídně, aby ji ještě víc nerozrušil. Věděl, že ji musí odmítnout, nemělo smysl v ní živit nějaké marné naděje, ale snažil se, aby to odmítnutí nebolelo.

„Nemůžu tě odvést, Olivie. Na tom se nic nemění, ať už nás Montini poslouchá, nebo ne. Byl by to únos. Poštval bych na sebe celou italskou policii. Ale pokusím se ti pomoct, jak nejlépe to půjde. Chápeš mě, viď? Nemůžu obcházet zákon.“

„Ne!“ vykřikla. „To tedy nechápu. Ty mluvíš o zákonu? Já znám taky jeden. Zákon, který dovoluje prohlásit manželství za neplatné, pokud ještě ani po dvou letech nebylo konzumováno. Pokud spolu manželé nikdy nežili jako muž a žena.“

Sebastian vypadal překvapeně.

„Nevím sice, kdo tě poučil o tom, co to znamená, že manželství není konzumováno, ale pokud mluvíš pravdu...“

„Mluvím,“ sepjala s úpěnlivou naléhavostí ruce, „mluvím pravdu. Nikdy k tomu nedošlo. Nedovolila jsem to. Mám mnohem větší sílu než on, i přesto, že jsem nejdřív byla nemocná. Pak jsme odjeli na cesty a onemocněl on. Já vím, že jsem asi špatná, ale celou dobu jsem se modlila, aby umřel.“

Sebastian si povzdechl.

„Seděla jsem u jeho postele,“ pokračovala Olivie, „seděla jsem tam den za dnem a každou vteřinu jsem myslela na to, aby si ho Bůh vzal k sobě. Aby mě konečně vysvobodil.“

„Přestaň!“ okřikl ji Sebastian. „Umíš si vůbec představit, co znamená prosadit zákon o neplatnosti manželství? Tady nestačí jenom tvoje slovo. Budeš se muset podrobit vyšetření, budou o tobě rozhodovat komise... Olivie, já na tvém místě bych s tím prohlášením nespěchal. Viděl jsem Montiniho a vím, co si o tom mám myslet. Ten člověk prodělal malárii a je to na něm vidět. Být tebou, nechal bych to na přírodě. Podle mého to nemůže už dlouho trvat. Staneš se vdovou v zajištěném postavení a budeš rozhodovat sama o sobě. Nač si komplikovat život trapným soudním sporem.“

„Ale to může trvat ještě dlouho,“ namítla Olivie. „Malárii měl i předtím. A já už nemám sílu snášet to den co den. Chci zpátky na hrad.“ Opřela se hlavou Sebastianovi o hruď a zůstala tak stát.

Jemně, ale důrazně ji od sebe odtrhl a podržel ji za ramena tak, aby se mu musela dívat do očí.

„Budu k tobě naprosto upřímný, Olivie, i když se ti to nebude líbit. Nechci, aby ses vrátila na hrad. Christian se do tebe zamiloval a spojuje s tebou svou budoucnost. Byl jsem vždycky proti tomu a budu zase, upozorňuji tě na to. Nepodaří se vám mě přesvědčit. Ani Christianovi, ani Sylvii. Byl jsem ochotný akceptovat tě jako schovanku, ale ne jako snachu.“

Oči se jí zúžily.

„Proč sis myslel, že já sdílím Christianovy představy o budoucnosti?“ pronesla posměšně a v jejím hlase jasně zaslechl Eugéniin tón. „Já jsem přece nikdy nestála o Christiana. Měla jsem ho nejraději ze všech hlavně proto, že byl nejvíc podobný tobě. Ani na to jsi nepřišel?“

Prudce jí zatřásl rameny.

„A dost! Tohle je náš první a poslední rozhovor na takové téma. Teď se pěkně vrátíš zpátky do paláce. Já přijdu zítra, abych společně s tvým manželem dojednal tvé dědictví. Ty se budeš chovat jako rozumná dívka, tak jak ses chovala vždycky v dětství. Já zůstanu v Bologni ještě nějakou dobu a pomůžu ti ve všem, nač mi budou stačit síly. Chci, aby tvůj život byl nejen snesitelný, ale i spokojený. Ale udělám to pouze pod jednou podmínkou – už nikdy se nevrátíš k rozhovoru na dnešní téma. Jasné?“

Olivie si ho mlčky měřila přimhouřenýma očima. Pak se sotva znatelně usmála a přikývla.

Sebastian dodržel slovo. Druhého dne se dostavil do paláce, kde byla mezi ním a hrabětem Montinim sepsána majetková smlouva. Olivie se zúčastnila jako svědek. Po úředním jednání odmítl Sebastian pozvání na večeři a odjel zpátky do města. Večer se objevil ve společnosti jako nejočekávanější a nejzajímavější host.

Table of Contents

copyright

titul

Michèle

Kapitola 1