Peter Wohlleben

Les – návod k použití

Ukázka z elektronické knihy

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o., v roce 2018

Nové sady 988/2

602 00 Brno

www.knihykazda.cz

info@knihykazda.cz

Tel. 728 672 169

Original title: Gebrauchsanweisung für den Wald

by Peter Wohlleben

© 2017 by Piper Verlag GmbH, München/Berlin.

Přeložila: Magdalena Havlová

Redigovala: Lenka Soukupová a Jana Veselá

Odpovědná redaktorka: Lenka Soukupová

Sazba a zhotovení obálky: Pavel Mahovský

Fotografie na obálce: Depositphotos.com

Počet stran: 216

ISBN 978-80-906819-2-7

1. vydání

Naše knihy dodávají na trh Euromedia – knižní distribuce, Pemic Books, Kosmas

a Pavel Dobrovský – BETA.

Knihy lze zakoupit se slevou přímo u nakladatele

na  www.knihykazda.cz nebo v knihkupectvích.

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s.r.o., 2018

Návod k použití – pro les?

Když se mne z nakladatelství Piper zeptali, zda bych nechtěl napsat návod k použití lesa, okamžitě jsem pro tu myšlenku zahořel. Miluji les, který z velké části utvářel můj život. Vlastně jsem chtěl studovat biologii, poněvadž jsem podobně jako většina těch, kdo dnes opouštějí školy, nevěděl, jak se svou láskou k přírodě naložit v praxi. Moje matka tehdy objevila v novinách malý, nenápadný inzerát zemské lesní správy: hledali kandidáty pro denní studium lesnictví. Přihlásil jsem se, byl jsem přijat a následně strávil čtyři roky na praxi a v posluchárnách.

To, s čím jsem se setkal, se mým snům nepodobalo ani v nejmenším. Práce s těžkými stroji, které ničily lesní půdu, byla pouhou špičkou ledovce. Používání jedovatých kontaktních prostředků proti škůdcům, kácení těch nejstarších stromů (starých buků, které tolik miluji) – to vše se mi zdálo čím dál podivnější. Během studia mě učili, že jde výhradně o uchování zdraví lesů. Možná nad tím kroutíte hlavou, ale právě tohle dodnes věří tisíce studentů svým profesorům. Můj údiv nicméně přerostl v odpor a já nevěděl, jak mám s tímto postojem ještě několik dalších desetiletí pracovat.

V roce 1991 jsem však v obci Hümmel (region Eifel) nalezl takového majitele lesa, který rovněž hodlal jít ekologickou cestou. Společně jsme vybudovali lesní hospodářství, ve kterém se plánovaně propojily oblasti rezervací s dalšími šetrně využívanými lesními plochami. A co bylo nejdůležitější: místní obyvatelstvo se mělo intenzivně zapojit. V tomto duchu jsem začal pořádat různé akce. Okrajově to byly tréninky přežití a stavba srubů, většinu nabídek tvořily výpravy do úžasného světa stromů. Pak jsem se zpravidla nevyhnul otázce, kde si lze všechny ty zajímavosti přečíst. Místo odpovědi jsem jenom krčil rameny, žádnou literaturu k danému tématu jsem totiž neznal. Poté, co mě moje žena opakovaně vybízela, abych pro návštěvníky přece jen alespoň něco málo napsal, jsem během dovolené v Laponsku dal dohromady jakéhosi „standardního průvodce“. Rukopis jsem zaslal několika nakladatelstvím a ženě řekl: „Jestli to do konce roku nikdo nevezme, pak prostě neumím psát. “

Jak vidíte, všechno dopadlo jinak a já mám velkou radost z tohoto rozšíření svých aktivit. Teď mohu nadchnout mnohem víc lidí pro les, který se podle mého názoru příliš málo využívá. Nemyslím, co se produkce dřeva týče, s tou se to naopak dalekosáhle přehání. Jedná se o všechna ta malá a velká dobrodružství, která tam mezi stromy čekají na svoje aktéry. Chce to jen jedno: vydat se do lesů pěšky.

Cestou necestou

Znáte tu situaci? Jsme s dětmi v lese a najednou je hlučno. Buď si hrají na honěnou, nebo našly nějaké malé divoké zvířátko a touží svůj objev nahlas oznámit světu, případně křičí jen tak, samým potěšením. U dospělých se okamžitě spustí určitý reflex a přijde napomenutí: „Pst, nekřičte tolik! “

Proč vlastně? Skutečně to srnám a jelenům tak vadí, když lidé dělají rámus? Lesní zvěř má v zásadě ráda ticho, ale ne protože by byla na hluk citlivá. Když v korunách stromů řádí vichr nebo se spustí prudký liják, neslyší žádné další zvuky. Neregistruje tudíž ani blížící se vlky či rysy, a to může být pro jeleny a srnčí smrtelně nebezpečné. Proto milují bezvětrné a suché počasí, kdy se každé šlápnutí na praskající větvičku nese pěkně do daleka.

Lidský rámus zvěř nijak zvlášť nerozčiluje, protože se nerozléhá po celém lese, spíše vždycky přichází z jednoho směru. Velcí savci současně vědí, že jejich nejzavilejší likvidátor není na výpravě za kořistí: hlavní hrozbou jsme totiž my lidé, coby lovci.

Rysi a vlci se sice pomalu navracejí do našich krajů, jejich predátorští kolegové v zeleném je však svým počtem tisícinásobně převyšují. Není divu, že se strach naší divé zvěře koncentruje hlavně na tvory dvounohé. Když si na stezce vesele prozpěvujeme nebo se nahlas bavíme, tak tím vlastně signalizujeme, že právě teď na lovu nejsme. Tak to chápe dokonce i extrémně plachá divoká kočka. I na ni se pořádaly hony, protože byla v podezření, že trhá srny. Srny? Kočka divoká sice není příbuzná s kočkou domácí, avšak až na minimální velikostní rozdíly se jí podobá. Můžete si představit, že by ozdoba našich světnic pozřela jezevčíka? Na to jsou její malé zoubky příliš krátké a tlama se nedokáže otevřít tak široce, aby zvíře jeho velikosti udržela. Zmíněná fáma se však mezi lovci po staletí udržovala, což znamenalo nelítostné pronásledování tygrované šelmičky. Její plachosti se tedy nemůžeme divit.

V lidech, kteří se halasně ubírají lesem, však ani ona – stejně jako ostatní druhy zvířat – žádnou hrozbu nespatřuje. Jednou jsem v lednu prováděl skupinu návštěvníků zasněženým starým bukovým lesem. Chtěli si prohlédnout Háj klidu, vzpomínkový les, kam se pohřbívají urny. Poté, co jsme se tam asi hodinu zdrželi a pak zamířili zpět na parkoviště, jsem zjistil, že jsem si kdesi pod stromem zapomněl batoh. Praktikant, který mne doprovázel, se nabídl, že se pro něj vrátí. Když se po patnácti minutách zas objevil, byl velmi rozrušený. Zahlédl divokou kočku, která pokojně přecházela přes cestu. Zvíře patrně v blízkosti vyčkávalo, až ten dobře naladěný a zaujatě komunikující hlouček starý les opustí. Něco podobného jsem o rok později zažil jednoho horkého červencového dne na témže parkovišti. Opřen o terénní vůz jsem se bavil se svým kolegou, když tu si to divoká kočka v padesátimetrové vzdálenosti od nás naprosto klidně šinula přes vjezd z jedné části lesa do druhé. Blízká vozovka jí patrně nevadila, což ukazuje, že se její plachost vztahuje spíše na ztichlé jedince, co číhají v nízkém porostu. Suma sumárum: hluk v lese nikomu nevadí, a rámusení dětí už vůbec ne. Vlastně – tady se musím opravit – nevadí tamním zvířatům, ale spíš některým dospělým jedincům druhu homo sapiens.

Jít křížem krážem, to má určitý nádech neomezené svobody, kterou si většinou spojujeme s cizími zeměmi. Mám rád liduprázdné krajiny na jihozápadě USA. Ne snad proto, že bych se stranil lidí – okouzlily mne ty nekonečné dálky. Zatímco v Evropě pohled směřující do dáli narazí leda tak na stožáry vysokého napětí, dálnice či sídliště, může se v Novém Mexiku, Arizoně či Utahu zrak téměř bez konce kochat lesy a horami.

To ale pouze a jenom zrak. Cesta mimo veřejné silnice je totiž ve většině případů zatarasená, a to téměř doslova. Při okružní cestě jihozápadem nás na stovkách kilometrů provázelo vpravo i vlevo od silnice drátěné pletivo, které jakýkoli pocit svobody zadusilo v zárodku. Často byly oploceny písek a skály – jako kdyby se zrovna tam dalo něco uloupit; půda v soukromém vlastnictví (a že jí je tam požehnaně) není veřejně přístupná, jak opakovaně hlásají viditelně umístěné tabulky.

Teprve po návratu do Německa mi došlo, jaké možnosti se každému návštěvníkovi lesa nabízejí tady. Volně k dispozici jsou nejen veškeré cesty, nýbrž hned celá plocha. Kdykoli se zatoužíte prodírat mlázím – prosím! Nikdo vám v tom nemůže bránit, pokud zrovna nebudete v některé z těch mála lokalit, které tvoří výjimku. V chráněných krajinných oblastech, národních parcích a menších lesích se zvláštním určením se většinou setkáme s příkazem pohybovat se výhradně po cestách, to znamená neopouštět označené trasy. Taková místa ale tvoří jen několik málo procent celkové lesní plochy a vzhledem k tomu, že se na jejich specifika vždycky důrazně upozorňuje, můžete za běžných okolností stěží pochybit. Dalšími výjimkami jsou čerstvě vysázené kultury s mladými stromky, zvláště pokud jsou oplocené. I když to určitě velice svádí, abychom plot přelezli a zkrátili si tak cestu, raději to celé pěkně obejděte.

Areály, kde se právě kácí, by také měly zůstat tabu. Tam, kde řvou motorové pily a těžký lesní kombajn, je to životu nebezpečné. Místo, kam dopadne strom, dlouhý až čtyřicet metrů, se stěží dá úplně přesně odhadnout. Výhled na blížící se osoby navíc často zakrývá křoví. Proto se už stovky metrů před místem prořezávek umísťují cedulky s varováním, anebo červenobílá páska raději hned celou oblast uzavře. Převážná většina lesů však žádná taková omezení nemá, takže se jimi klidně můžete nechat pohltit. To však platí jenom pro pěší. Cyklisté a jezdci na koních se musejí držet cest a pro ostatní dopravní prostředky je les tak jako tak zcela uzavřen.

Jak se tedy správně chodí křížem krážem? Nejvhodnější jsou k tomu listnaté lesy. Půda tam zpravidla nebývá ničím porostlá a ani větve na kmenech nám nepřekážejí. V jehličnatých lesích, hlavně tam, kde jsou stromy vysázeny velmi hustě, to vypadá jinak. Odumřelé spodní větve sousedících smrků, borovic a douglasek se navzájem proplétají jako natažené ruce a brání nám tak v pohybu. Na takových místech jsem někdy dokonce chodil pozadu, abych se jimi silou prodral. Větve tak alespoň nebičují obličej nebo, což by bylo ještě horší, nepíchají do očí. Listnatý les je v tomhle směru mnohem vlídnější. Jakmile se pod stromy objeví tráva, měli byste se jí vyhnout velkým obloukem. Ranní rosa nebo zachycené kapky deště vám v mžiku promáčí obuv a ani speciální membrány, všité do bot, vlhkost v takovém prostředí natrvalo neodpudí.

Skutečnou výzvou je ostružiní. Samozřejmě nikoliv plody, většinou totiž narazíte na úpony, které se do sebe zaháknou a místy tak tvoří až metr vysoké zátarasy. Pokud je chcete překonat, musíte chodit jako čáp. Sešlápněte první šlahoun k zemi a pevně na něm stůjte, aby byl dostatečně zatížený. Druhou, volnou nohou udělejte následující krok k dalšímu úponu. Vypadá to směšně, většinou ale naštěstí nebývá nablízku žádný pozorovatel. Když příliš spěcháte nebo se vám třeba nechce takhle podivně chodit, může se stát, že vás šlahoun vyloženě polapí. Je jako laso, které se stahuje, takže se z nedobrovolného objetí jen stěží vyprostíte a další krok pak nezřídka končívá pádem do trní – jauvajs!

Nebezpečí pádu hrozí i při chůzi strmou strání. Ne, že byste se snad nedokázali udržet na nohou – zrada číhá pod listím či sněhem. Jsou to odumřelé větve, jejichž kůra už zetlela. Většinou kopírují sklon svahu, leží směrem shora dolů. Když na takovou větev stoupnete, noha se po ní smekne jako po skluzavce. Mně se to, jakkoli bych měl být dávno poučen, stalo už mnohokrát. V momentě, kdy zaregistruji, na co jsem vlastně šlápl, bývá už většinou pozdě. Zakolísám, zašermuji rukama a jak dlouhý tak široký letím k zemi. Pokud o nějakém strmém úseku zapochybujete, za vlhka byste se mu měli raději vyhnout. Dobrý způsob, jak se pohybovat po horských svazích, jsou stezky zvěře. Protože zvířata mívají stejné problémy jako lidé, chodívají pouze po prošlapaných, tedy rovných cestách. Ty jsou sice úzké, jejich šířka zpravidla nepřekračuje třicet centimetrů, pro bezpečnou chůzi to však stačí. Po dlouhých svazích se takové stezky táhnou paralelně v pravidelných odstupech, takže když se potřebujete dostat víc dolů nebo odbočit, tak prostě sejděte o jednu či dvě stezky níž a s důvěrou následujte stopy zvěře.

Když už dorazíte do údolí, nezřídka potřebujete i přes potok. Boty dosud zůstaly suché a na tom by se nemělo nic měnit. Když chodíte necestou, zkoušíte zpravidla přeskočit z jednoho břehu na druhý. Zdá se to snadné, tyto malé vodní toky často nebývají širší než metr. Takový skok by měl vlastně zvládnout – a většinou také zvládne – každý. Nikdo nám ale nezaručí, že přistaneme na suchu. Právě potoky, jejichž břehy jsou ploché, je dokážou tak podmáčet, že vznikají malé bažiny. Skok tak nezřídka končívá v blátě, které pak – vlhké a studené – nateče shora do bot. Takže, jak tomu předejít?

Nejprve byste si měli najít místo, kde jsou břehy strmější. Je tam větší šance, že pod povrchem bude mnoho kamení. Lepší vyhlídky, že boty zůstanou čisté a nohy suché, slibuje i blízkost stromů. A nakonec – snad úplně nejjednodušší je, když hloubka potoka nepřesahuje výšku vaší obuvi a navíc jsou vidět kameny – pak neváhejte a rovnou do vody! V průběhu času se tyto kameny proudem zcela očistily od bahna a zpravidla spočívají v zemi stejně pevně jako dlažba na pěší zóně. No dobrá, ne tak docela, někdy přece jen bývají trochu kluzké. Ale při mých pochůzkách v revíru se mi ještě nestalo, že bych se zabořil v korytě potoka. Spíš jsem vždycky zabředl do měkkého, bahnitého břehu. Jediné malé nebezpečí spočívá v tom, že neodhadneme hloubku, ale i pak jsme jenom mokří a ne špinaví.

Bláto a bahno jsou za špatného počasí vždycky problém. Obuv je samozřejmě stavěna na tvrdé podmínky, kdo by ale chtěl čistit zbytečně zablácenou kůži? Nehledě na to, že když máme smůlu a zapadneme příliš hluboko, tak se nám nějaká ta břečka do bot dostane. Proto je třeba snížit tlak boty tím, že zvětšíte nášlapnou plochu – pomohou kupříkladu větve na zemi. Když na ně stoupnete, vaše váha se rozloží – avšak dejte pozor, aby dřevo nebylo příliš ztrouchnivělé. Jinak v něm zapraská a vy se chtě nechtě octnete o poschodí níž.

Větve se také všude neválejí, častější jsou chomáčky trávy. Každý takový malý polštářek vystupuje jako ostrov z bahna a je překvapivě stabilní. Když budete postupovat od ostrůvku k ostrůvku, dostanete se suchou nohou na druhou stranu. To ovšem platí pouze pro skutečné potůčky, v žádném případě pro bažiny. Tam je tráva usazená v houbovitém rašeliništním mechu a ztrácí na stabilitě s každým dalším krokem, který si v takovém terénu troufnete udělat.

A co když nechcete chodit cestou necestou? Pohyb křovím a nízkým porostem neskýtá jen výhody. Pokud putujete ve dvojici a chcete si popovídat, tak se chůze mimo cesty nedoporučuje. Zpravidla totiž narazíme jen na úzké schůdné stezky, takže brzy kráčíme husím pochodem a konverzace se stává jaksi jednoslabičnou. Určitý odstup je namístě i kvůli odhrnutým větvím, které se vracejí do původní polohy, a ani tohle komunikaci neprospívá.

A vůbec – proč by vlastně měly být cesty nudné? Dá se na nich objevit spousta věcí. Například stopy těžkých strojů. Samozřejmě nás může ukrutně naštvat, když se procházíme čerstvě prokácenými lesy a nejkrásnější cesty tonou v blátě. Není to drzost, že se výletníci musí po kotníky brodit bahnem jenom proto, že komerční lesní hospodářství bezohledně těží dřevo? Dokážu pochopit obě strany, to znamená i majitele lesů. Cesty se totiž až na nepatrné výjimky budovaly skutečně jenom proto, aby se pokácené kmeny daly nákladním autem odvézt k nejbližší pile. Brát ohled na ty, kdo chtějí v lese odpočívat, si jejich profesní uživatelé nemohou dovolit a pro těžkou techniku jsou i blátivé vozovky pořád ještě dost dobré. Dříve se dřevo poráželo pouze v zimě a sváželo výhradně za suchého či mrazivého počasí. V dobách klimatických změn je však chladné roční období většinou jen deštivé a s teplotami kolem nuly.

V mém revíru tak často dochází k situacím, v nichž prohrávají všichni. S odvozem dřeva končíme většinou už na podzim, protože v trvalé mlžné šedi jsou všechny cesty rozmáčené. Naše naděje, že snad přece jenom na pár dní udeří mráz, takže trasy vytvrdnou, se naplní jen málokdy. Mezitím dřevo napadnou houby a jeho kvalita soustavně klesá, takže se potenciální kupci právem obávají velkých finančních ztrát. Nejpozději v březnu, když některé kmeny už celý půlrok leží v lese, se musí začít vozit, než se zboží nadobro zkazí. Cesty se rozbahní a jejich následná údržba je náročná.

Moji návštěvníci mi často líčí, jak bývají v jiných lesích neurvale omezováni, pokud tam chtějí trávit svůj volný čas. Většinou se jedná o starší pány v zeleném, kteří se vyklánějí ze svého džípu a vykřikují různé zákazy. V případě pochybností si vždycky nechte ukázat průkaz. Ten zpravidla nemívají, poněvadž jsou to myslivci, kteří pomáhají nájemci místní honitby. Jejich zelený štítek s nápisem „Honební stráž“, který se tak pěkně vyjímá za čelním sklem, vypadá úředně. Každý si jej ale může objednat na internetu a dát do auta, stejně jako cedulky, na nichž jsou vytištěna slova „Hospodářství“ nebo „Lesnictví“ a tak podobně. Mají vlastně pouze ozřejmit, že je dotyčný jedinec oprávněn jezdit osobním vozidlem po lesních cestách. Skutečně úřední jsou pouze štítky s nápisem „Les“ či „Lesní správa“, opatřené příslušným zemským či městským znakem. V těchto vozidlech sedí lesníci, kteří jsou schopni a povinni se náležitě prokázat. Dotyční kolegové vandrovníky zpravidla nekontrolují a decentně se drží v pozadí.

S mnohými lovci to nicméně vypadá jinak. Je k vzteku, když sedí za večera na posedu a najednou se přihrne nějaký pozdní návštěvník s pokud možno volně pobíhajícím psem. Pak je veškerá snaha na nic a není divu, že nimrod slézá jaksepatří rozladěn. Spustit pro odreagování nějakou rádoby policejní akci proti narušiteli je nicméně nezákonné. Kdo by se ale taky chtěl stavět na odpor běsnící osobě, která je ozbrojená? Takže je vždycky lepší si prostě zapamatovat číslo auta a zatroubit na ústup. Pokud by ale byl verbální útok příliš prudký a vašemu protivníkovi při tom visela puška na rameni (nebo ji vzal dokonce do ruky), tak pořád ještě můžete podat trestní oznámení pro nátlak, vyhrožování a omezování osobní svobody.

Vyšší stopařská

Když začne sněžit, potěší mne to hned dvojnásob: zaprvé mám rád pořádné zimy, kdy mohu v těžkých holínkách kráčet bělostnou nádherou, a za druhé se mi odhalí mnohá tajemství. Alespoň ta, která se týkají zvěře, jejíž stopy jsou rázem velmi zřetelné. Avšak není sněžení jako sněžení. Prvotní vpád zimní sezony bývá ke stopařům z nejštědřejších. Zvířata ještě nejsou v chladovém režimu a potulují se po okolí mnohem aktivněji než za déletrvajících mrazivých období. Svou objevitelskou výpravu zahajte nejlépe hned ráno, protože v poledním slunci stopy roztávají a ostrý vítr je zas může zavát ledovými krystaly, takže se dají těžko rozeznat. Vezměte si s sebou fotoaparát a zvěčněte všechny svoje nálezy, abyste je doma mohli za pomoci příslušné literatury či webových stránek pohodlně identifikovat.

V létě vám bývá zvlášť nápomocná jemná vrstvička bláta na cestách či kolem nich. Tlapky a kopýtka se do ní otiskují jako pečeti do vosku. Krom toho můžete zhruba určit, jak je to asi dlouho, co tudy dotyčné zvíře procházelo. Rozhodující jsou poslední prudké deště. Ty stopy smývají, nebo alespoň narušují jejich ostré kontury, takže se dají poznat jen přibližně. Pokud například předevčírem pršelo a vy najdete ostře vyrýsovanou srnčí stopu, pak zvíře, které ji zanechalo, tuto trasu zvolilo maximálně před dvěma dny.

Zvlášť vzrušující je, když najdeme vlčí stopy. Můj první nález tohoto druhu byl vlisován do uschlého bláta jedné cesty ve Švédsku. S rodinou jsme cestovali podél norské hranice – s kánoí. Kánoe a vlčí stopy? Protože tohle vodácké putování vedlo po řetězci jezer, byla tu a tam nutná takzvaná „portáž“. To znamená, že se kánoe vyloží, vyzvedne z vody a upevní na podvozek se dvěma koly. Pak se do ní naskládají zavazadla a následně jsme se už museli pěkně kilometr po kilometru probojovávat po mlčenlivých lesních stezkách tamní pahorkatinou.

Nezbytné přestávky v těchto útrapách, kdy se zrak samým vyčerpáním klopil k zemi, nám nadělily první opravdové vlčí stopy. V těchto oblastech se nevyskytovali žádní jiní chodci, zato tam ale tehdy žila nejpočetnější vlčí populace ve Švédsku. Cítili jsme se bohatě obdarováni a s novou energií jsme sunuli svou kánoi k dalším vodám.

Proč jsem se zmiňoval o chodcích? Ti s sebou často mívají psy, čímž se hledání stop notně znesnadní. Psi a vlci jsou navzájem úzce spřízněni, takže mají velice podobné otisky tlap. Ani já bych si asi netroufal tvrdit, že vždycky dokážu rozeznat vlka od velkého psa. Samozřejmě existují určitá vodítka, z nichž nejdůležitější je zpravodajství. Protože všude trůní za večera lovci na svých posedech, je každý vlk okamžitě nahlášen a nejpozději nazítří se o jeho spatření mluví v médiích. Vlčí stopy v krajích, v nichž dosud nejsou žádné ověřené zprávy o spatření vlka, lze asi přisoudit spíše jeho domestikovanému příbuzenstvu. Ve „vlčích“ revírech je namístě se pozorně dívat. Na rozdíl od psů vlci „čárují“, to znamená, že otisky jejich tlap jsou seřazeny do přímky. Tato zvířata navíc kladou zadní tlapy do stop předních končetin. Pro jistotu byste ještě měli prohlédnout okolí stopy vpravo a vlevo: pokud pochází od psa, mohly by být po dešti v blátivém terénu znatelné i otisky bot jeho majitele.

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Návod k použití – pro les?

Cestou necestou

Vyšší stopařská