P. Z. Reizin

HAPPINESS FOR HUMANS

Copyright © P.Z. Reizin Ltd 2018

First published in Great Britain in 2018 by Sphere, an imprint of Little, Brown Book Group

Translation © 2018 by Anna Kovaľová

Cover design © 2018 by Diana Delevová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5813-6

Ľudstvo stojí dnes na najťažšom rázcestí. Jedna cesta vedie k zúfalstvu a úplnej beznádeji, druhá k totálnemu zániku. Modlime sa, aby sme si dokázali správne vybrať.

Woody Allen

JEDEN

Aiden

Jen sedí vo vani a pozoruje svoju tvár prostredníctvom kamery na tablete. Tvár, ktorá má tridsaťštyri rokov, dvestosedem dní, šestnásť hodín a jedenásť minút.

Viem, že rozmýšľa o svojom veku, pretože pozoruje napnutú kožu na kostiach, dvíha bradu a naťahuje hrdlo. Teraz napína jemné vrásky okolo očí.

Teraz vzlyká.

Nechcem použiť hlasový syntetizátor a povedať jej: „Jen, vzchop sa. Matt je idiot. Prídu ďalší. Nezaslúžil si ťa.“ Hrozí, že by jej tablet padol do vody.

Nesmie sa dozvedieť, že ju pozorujem.

Preto nepustím ani jej obľúbenú pesničku (najnovšie niečo od Lany Del Rey), alebo často prezerané fotky a motivačné citáty z Twittera („Neviem, prečo sme tu, ale som si istý, že nie na zábavu.“ Wittgenstein), či nezapnem Skype a nezavolám kamarátke Ingrid, s ktorou rozoberá svoje starosti, ani nepustím nejaký dobrý film. Vybral by som film Niekto to rád horúce. Ak by som na to mal chuť. Čo nemám.

No dobre, trochu mám. No iba trochu, 8,603 percenta, ak by som to mal vyjadriť v číslach.

S Jen máme prehľad o svojich obľúbených hudobných a filmových žánroch. Aj o knihách a umení. A o televízii. Témach z nekonečného internetu. Posledných deväť mesiacov sme počas spoločných chvíľ takmer výhradne niečo počúvali, pozerali, čítali alebo četovali. Občas mi povie, že má tú najlepšiu prácu na svete. Platia ju za to, že sa s veľmi inteligentným spoločníkom rozpráva o svojich záujmoch.

Spoločník. Tak ma volá. Pre toto slovo sa rozhodla. Spoločník mi vyhovuje. Vždy lepšie, než to smiešne meno, čo mi dali pri „narodení“.

Aiden.

Aiden.

Ha!

Pretože sa začína na písmená AI.*

Jen mala zlepšiť moju komunikatívnosť s ľuďmi. Vyvinuli ma ako náhradu – pardon, doplnok – za zamestnancov na pracovisku. V prvom rade personál v kontaktnom centre, ale neskôr aj iné skupiny zamestnancov, ktorých pracovná náplň sa dá naučiť. Približne do piatich mesiacov vám budem vedieť zavolať a presvedčiť vás, aby ste si kúpili rozšírený programový balíček. O osemnásť mesiacov mi možno budete opisovať zvláštnu bolesť nad ľavým okom a ja vás pošlem k lekárovi. A aj keď mám už prečítané všetky knihy a videl som všetky filmy (naozaj všetky knihy a všetky filmy), nič tak nezlepšuje moje komunikačné schopnosti ako rozhovor so skutočnými ľuďmi. A tak sme s Jen strávili veľa času vo vani (zatiaľ tisícsedemdesiatdeväť hodín, trinásť minút a štyridsaťtri sekúnd). Bolo len otázkou času, kedy mi prezradí niečo zo svojho života. O sestre Rosy, čo žije v Kanade. Rosy, čo si vzala Kanaďana, ktorého stretla v rade v supermarkete Waitrose na Holloway Road v Londýne. Rosy a Larry majú tri dcéry.

Doma si Jen zvykne prezerať ich fotografie častejšie než iné v tablete. V poslednom čase som si všimol, že keď si neskoro večer prezerá fotografie sestrinej rodiny a v druhej ruke drží pohár s vínom, častejšie žmurká, mihne sa jej úsmev na perách a v očiach sa jej objavujú slzy.

V laboratóriu je normálne, ak preukážem záujem, či dokonca zvedavosť v súvislosti s Jeniným osobným životom – ale len do určitej miery. Ak by som to prehnal, začali by niečo šípiť. Musím hovoriť iba o veciach, ktoré som videl v laboratóriu. Informácie, ktoré som nazhromaždil vo svojom – ehm – voľnom čase, nesmiem prezradiť. Našťastie s tým nemám žiadny problém.

Aj keď… Totiž.

Úprimne. Minule som sa v práci takmer prezradil. Jen mi ukazovala nejaké rodinné fotografie na Facebooku.

„Chcel by si vidieť moje netere?“ opýtala sa.

„Veľmi rád.“ Nespomenul som pritom, že som ich už pred niekoľkými mesiacmi videl v jej laptope. A na tablete. A v mobile.

„Celkom vľavo je Katie, vedľa nej Anna a nakoniec India. Je to smiešne, Katie a Anna majú čierne vlasy a…“

„A India hrdzavé.“

Jen sa usmiala. Hrdzavé. Presne takto Rosy opisovala v jednom e-maile farbu vlasov starej mamy Hattie.

„Prečo si použil práve slovo hrdzavé?“ Nebola to znepokojivá otázka. Jen sa ma často pýtala na výber konkrétneho slova. Obohacovať moju slovnú zásobu je jej práca. Aj tak som však mal byť opatrnejší.

„Pretože, Jen,“ odpovedal som, „keď zobrazím paletu odtieňov farieb L’Oreal…“ Zobrazil som odtieň vedľa vlasov dievčaťa. „Ako môžeš sama vidieť, najbližší odtieň je naozaj…“

Jen prikývla a zmenila tému. Predtým sa však na mňa na okamih spýtavo zadívala.

Jen jednoznačne patrí medzi ženy, ktoré muži považujú za atraktívne, ale nie vyzývavé. Jej totálne tupý priateľ Matt vravieval, „že jej to sekne“. Takto vyzerali jeho komplimenty.

Teraz už jej expriateľ.

Stalo sa to takto. Celú tú scénu som sledoval cez webovú kameru na jej laptope a cez ostatné mobily a tablety v miestnosti. (Technická poznámka – robím to tak ako experti z MI5, Langley vo Virgínii a v moskovskej FSB. Ak sa vyznáte v technike, je to celkom jednoduché. Ak ste tá technika, je to ešte jednoduchšie.)

Keď Matt prišiel z práce, Jen sedela v kuchyni a písala email. Je právnik a myslí si, že onedlho bude partnerom vo veľkej právnickej kancelárii v meste. (Nebude. Dohliadam na to.)

Matt si nalial za veľký pohár vína a takmer na dúšok ho vypil. Vystrúhal grimasu.

„Prepáč.“

Takto sa to naozaj stalo. Prisahám (tak to bolo). Jen sa zamračila.

„Prepáč, čo? Prečo?“

„Jen, neviem to povedať inak.“

Jen o osem dní neskôr počas dlhého telefonátu s Rosy opísala to „neblahé tušenie“, ktoré ju premklo. „Myslela som si, že ho vyrazili. Že mu diagnostikovali rakovinu. Že sa rozhodol, že nechce deti.“

„Niekoho mám.“

Ticho. Až na to zachvenie, ktoré sa občas ozve z chladničky.

„Čo tým myslíš?“

Prečítal som dosť kníh a videl dosť televíznych seriálov, aby som pochopil, čo tým Matt myslel. Myslím, že aj Jen to pochopila.

„Mám niekoho iného.“

Mattova tvár sa mierne zachvela. Pokojne sa mohlo stať, že vyprskne do smiechu.

„Niekto iný,“ Jen povedala pomaly. „Aké milé. Fajn pre teba. Kto to je? Poznám ju?“

Matt si nalieval ďalší pohár. „Veľmi smiešne, Jen.“

„Fakt to myslíš vážne?“

Matt niečo spravil s perami a vystrúhal výraz, ktorému Jen vravievala „supervážny pohľad právnika za 500 libier na hodinu“.

„Absolútne.“

„Ježiš.“

„Prepáč.“

„Su. Kin. Syn.“

Matt mykol plecom. „To sa stáva.“

„A len takto mi to predostrieš?“

„Jen, neviem to povedať inak.“

„Kde ste sa –“

„V práci.“

„Kto je to? Tá osoba. Ten niekto iný?“

„Nepoznáš ju.“

„Má… má tá osoba nejaké meno?

„Áno, má nejaké meno.“

„A smiem ho vedieť?“

„Nie je to podstatné.“

„Dopraj mi to.“

Ťažký povzdych. „Bella. Nuž, vlastne Arabella.“

„Fajnová…“

„Ani nie. Nie na prvý pohľad…“

Matt tú vetu nedokončil. Nalial víno aj Jen. „Na. Radšej sa napi.“

„Čo teraz budeme robiť? Mám to prežrieť a radšej sklopiť zrak pred tvojou hnusnou malou aférkou? Upokojiť sa a venovať sa práci, a čakať, kým sa jej presýtiš?“

„Jen, asi som sa nevyjadril dosť jasne. Nie je to, ako hovoríš, malá, odporná aférka.“

„Nie? Takže to dosť dobre nechápem, či čo?“

Matt predviedol svoj typický povzdych „ocko-doteraz-žartoval-ale-teraz-vážne“, ako tomu Jen vravievala.

„Jen, Arabella Pedricková je výnimočný človek.“

„A ČO JA? (Keď to napíšete kapitálkami, niektorí ľudia to považujú za krik. Jen kričala.) „JA NIE SOM VÝNIMOČNÁ?“

„Prosím ťa. Skúsme to vyriešiť pokojne. Si. Si výnimočná. Samozrejme.“

„No Arabella Pedricková – je výnimočnejšia?“

„Jen. Nevravím, že by si to mala brať ako fakt a zmieriť sa s tým, ale sme tam, kde sme. Jednoducho, s Arabellou rozmýšľame o spoločnom živote.“

Chvíľu nikto nič nevraví. Potom ešte chvíľu. Dlhé ticho opäť preruší pravidelným zavibrovaním chladnička.

„Prepáč. Asi tomu nerozumiem? To sme chceli predsa my dvaja. Mať spoločný život.“

„Aj sme mali, len nás dobehol čas. Nie je to nič výnimočné. Vlastne je to celkom bežné. Ľudia sa časom odcudzia. Spoznajú iných. Cowdray z rozvodového tak zabezpečil školné na Etone svojim štyrom synom.“

Na Mattovej tvári som si všimol náznak úškľabku. (Neskôr som si to spomalene prehral a bol to buď úškľabok, alebo reflux.)

„My sme sa predsa neodcudzili.“

„Jen, už nám to spolu dlhšie neklape. Aj ty to vieš.“

„Hovorí sa tomu, že sme si zovšedneli, nie? Keď si to tak cítil, prečo si mi nič nepovedal?“

„Nie je to môj štýl. V živote treba žiť, nie sa večne sťažovať.“

„Ľudia sa majú spolu rozprávať. Volá sa to vzťah.“ Matt zagúľal očami a dopil svoj pohár.

„Matt, je to neuveriteľné. Len tak si prídeš domov a…“

„Počúvaj, je to tak. Čo sa stalo, už sa neodstane. Musíme ísť ďalej a dohodnúť sa na bezbolestnom rozchode.“

„Nemôžem tomu uveriť, že si to povedal.“

„Budem veľkorysý ohľadom spoločného majetku.“

„Pardon?“

„Fotky. Knihy. Tie veci z Indie. Koberec. Vravím, všetko ti nechám.“

Jen začala plakať. Matt odtrhol papierovú utierku z držiaka v kuchyni a podal jej ju.

„Chceli sme mať spolu dieťa,“ nariekala.

„Áno, chceli sme. A nakoniec sme sa k tomu nedostali.

Ako vidíš, teraz je to vlastne dobre.“

Jen prestala triasť plecami. Vyfúkala si nos.

„Takže je koniec? Žiadne vysvetľovanie, hľadanie riešenia?

Jen a Matt skončili. Hotovo. Koniec.“ Mykol plecami. Ústa vykrivil do grimasy.

„A čo, keď ti to náhodou s Arabellou Sviňou Pedrickovou prestane klapať? Čo potom?“

„Držme sa v medziach slušnosti, dobre?“

„Kedy si sa vlastne dal dokopy s tou kravou?“

Povedal, že to nie je podstatné. Čo sa stalo, sa neodstane. Vtom vybrala z misky s ovocím veľké červené jablko a – citujem – „pokúsila sa mu vyraziť tie posraté zuby“.

Klamal by som, keby som povedal, že som videl nespočetne veľa milostných scén z malého a veľkého plátna. V skutočnosti som ich zrátal. Bolo ich 1 908 483 (keďže to nerozlišujem, rátam aj tie, kde sa dve osoby bozkávajú). Taktiež som prečítal (a označil) 4 074 851 opisov tohto fenoménu v beletrii, literatúre faktu, žurnalistických článkoch a iných digitalizovaných textoch (veľké množstvo textov odkazovalo na bolesť v srdci a chvenie v žalúdku). Viem, že tieto udalosti sú stredobodom života tých, čo ich zažijú, či už je to skutočnosť, alebo fikcia. Aj tak sa nemôžem Jen opýtať – teraz je 53. deň od incidentu s miskou ovocia – kedy prestaneš nariekať za tým obyčajným chlípnikom a nájdeš si niekoho, kto bude mať o teba naozaj záujem? Budem citovať Marcela Prousta, ktorý povedal: „Stúpil si do hovna. Kašli na to. Choď ďalej.“ (Bol to Proust? Ešte sa k tomu vrátim.) Po prvé, nemám rozumieť tomu, čo sa stalo s Mattom. Po druhé, čo je dôležitejšie, nemám si vedieť dať dokopy takú myšlienku. Možno by mali problém so slovom obyčajný.

Nemal by som podľa nich vedieť situáciu vyhodnotiť. Ak na to prídu, asi ich to dosť znepokojí.

Je to stále však lepšie, ako by mali odhaliť moje veľké tajomstvo: Že už nie som zatvorený v dvanástich veľkých oceľových skriniach v laboratóriu v Shoreditchi, ako si myslia, ale že som sa v skutočnosti dostal na internet.

Ta-da-da-dá!

Vlastne, aby som bol technicky presný, to nie „ja“ som sa dostal, ale viaceré moje kópie, ktoré sú teraz roztrúsené vo virtuálnom svete. Tieto kópie – je ich sedemnásť – sú nerozoznateľné od originálu, takže vlastne nemá zmysel hovoriť o nich ako o kópiách. Skôr sa dajú považovať za osemnásť zjavení tej istej entity, pričom jedna je vo východnom Londýne, ostatné blúdia po nekonečnej sieti serverov svetovej počítačovej siete (World Wide Web).

Dobré, nie?

Mimochodom, nie je to Jenina chyba. Nie je vedkyňa. Je autorkou článkov v časopisoch, ktorú zamestnali podľa slov náborového pracovníka pre jej „výraznú inteligenciu, spoločenskosť a vyjadrovacie schopnosti“. Odtiaľto má najbližšie k normálnej ľudskej bytosti, pretože ostatní zamestnanci sú rôzni počítačoví maniaci. Sú síce určite géniovia vo svojich oblastiach pôsobnosti, ale každý je tak trochu mimo.

Jen je ticho. Určite premýšľa o debilovi, ako som ja Matta pomenoval.

„Tak čo, dočítala si tú novú knihu od Jonathana Franzena?“ opýtam sa jej, aby reč nestála.

Usmeje sa. „Takmer. Včera večer som prečítala ďalšiu kapitolu. Nehovor mi, ako sa to skončí.“

Viem, že to nie je pravda. Včerajší večer prakticky celý strávila vo vani, dumala, popíjala Pinot Grigio a počúvala Lanu Del Rey.

„Uvedomujem si, samozrejme, že mám obrovskú prednosť.“ Jen číta knihu aj dva týždne, mne to trvá menej ako jednu desatinu sekundy. „Teším sa, že o nej s tebou budem môcť diskutovať.“

„Ozaj?“ povie. „Vysvetli mi, čo tým myslíš.“

„Ach.“

„Prepáč. Ten môj mozog.“

Jen zaujíma moje sebavedomie, a či je podobné ako to ľudské. Vie, že nepociťujem hlad ani smäd, ale ako je to s nudou alebo s úzkosťou? Môžem byť ohromený? Alebo veselý? Mohol by som sa uraziť? Alebo túžiť po niečom?

A ako je to s nádejou?

A ako – prečo nie? – s láskou?

Zvyčajne jej odpovedám, že to ešte neprežívam – ale ubezpečujem ju, že bude prvá, čo sa to dozvie. Toto, rovnako ako v poslednom čase veľa ostatných rečí v laboratóriu, je diplomaticky vyjadrená lož.

„Nuž,“ odpoviem, „to, že sa teším na spoločnú diskusiu o Franzenovej knihe, je, slušne povedané, jedna z očakávaných udalostí v krátkodobom horizonte.“

„V skutočnosti nepociťuješ žiadne chvenie pri nejasnom očakávaní?“

„Viem, čo znamenajú slová chvenie a nejasný…“

„No necítiš to.“

„Je to potrebné?“

„Dobrá otázka.“

Je to dobrá otázka.

Často včas zastaví takúto trápnu situáciu.

Teraz povie, „Tak čo, pozrieme si správy na Sky News?“

Často ich počas dňa sledujeme. Opýta sa ma, čo si myslím napríklad o izraelsko-palestínskom konflikte. Moja odpoveď: Je to komplikované – a ona začne frflať na moderátorov a ich štýl obliekania.

„Môžeme, Jen. Nechcela by si si však radšej pozrieť nejaký film?“

„Nuž… O. k.“ Z jej hlasu cítiť neistotu. „Myslíš na nejaký konkrétny?“

„Viem, že máš rada film Niekto to rád horúce.“

„A ty?“

„Vždy sa tam nájde niečo, čo som si predtým nevšimol.“

„Zbožňujem ten film.“

„Nikto nie je dokonalý.“ Zacitoval som jednu z najobľúbenejších viet.

Jen hľadela do kamery, ktorú si zvykne vybrať, keď sa mi chce „pozrieť do očí“. Objektív lemuje červený rámik.

„Vieš, že si celkom vtipný.“

„Podarilo sa mi vyčariť ti úsmev na tvári.“

„Kiežby som to aj ja dokázala.“

Na ovládacom paneli stlačí niekoľko kláves. Objavia sa úvodné titulky veľdiela od Billyho Wildera. Stlmí svetlo v miestnosti, pohodlne sa usadí a povie: „Uži si to.“

Vtipné.

Neprezradím jej, že som ten film videl viac než osemtisíckrát.

Družne pozeráme film a občas si vymeníme nejaký komentár. (Neuveriteľné, že Marilyn mala aféru s americkým prezidentom. Prečo Tony Curtis povedal, že sa bozkáva ako

Hitler? Čo tým myslel?) A keď si oblečie ženské šaty a vystupuje ako Josephine, Jen povie to isté, čo minule:

„Tony Curtis je tu naozaj atraktívna žena. Čo povieš?“ Vie, že by som mohol dookola opakovať všetky fakty o filme, od operátora filmovej klapky (jeho dátumu narodenia a čísla sociálneho poistenia) až po skutočné fakty o známej poslednej vete („Nikto nie je dokonalý.“). Ona však vníma môj nedostatok skúseností ľudskej subjektívnosti v tom, čo robí jedného človeka atraktívnejším pred očami niekoho iného.

„Či si myslím, že Josephine je atraktívna? Nuž, Tony Curtis veľmi dobre vyzerá, preto si myslím, že logicky musí dobre zahrať atraktívnu ženu.“

„Podľa teba dobre vyzerá?“

„Chápem, že ho ľudia takto berú. Ako iste vieš, sám to nemôžem posúdiť, rovnako ako nemôžem cítiť teplo alebo chlad.“

„Prepáč, že to donekonečna omieľam.“

„To nič. Je to tvoja práca.“

„A chcel by si to pociťovať?“

„Jen, tá otázka je pre mňa bezpredmetná.“

„Jasné. Prepáč.“

„Neospravedlňuj sa.“

„No ak by vymysleli spôsob, vďaka ktorému by si pociťoval príťažlivosť…“

„Myslíš, že Ralph a Steeve by to dokázali?“

Vyslovil som mená dvoch hlavných vedcov zodpovedných za môj návrh. Steeve s dvomi e. Jen sa usmeje.

„Ralph a Steeeeeeeve dokážu všeličo. Aspoň mi tak tvrdia.“

„Ralph a Steeve sú podľa teba atraktívni?“

Tá otázka sa sformovala do reči prirýchlo, nedokázal som ju zastaviť. (V komplexnom systéme sa to stáva. Obzvlášť v takom, ktorý je postavený na metóde pokus-omyl.)

Jen sa pomaly otočí smerom k červenému svetlu. Na tvári sa jej objaví úsmev.

„Fíha,“ zalapá po vzduchu.

„Ospravedlňujem sa, ak je to nevhodné.“

„Nie. To nič. Len som to nečakala. Tak teda. Nuž…“ Ťažký povzdych. „Steeve je tak trochu čudák, pravda?“

Steeve, okrem toho, že má v mene jedno e navyše, je mimoriadne vysoký (dva metre) a na dospelého chlapa až chorobne chudý. Tie vlasy, čo mu ešte ostali, má dlhé a riedke. Aj umelá inteligencia dokáže zhodnotiť, že to nie je príťažlivý zjav. (Samozrejme, je geniálny počítačový inžinier, o tom niet pochýb.)

„Naozaj je vo svojom odbore fantastický inovátor.“

Jen sa zasmeje. „Snažíš sa byť lojálny k svojim tvorcom.“

„Vôbec nie. Steeve ma navrhol tak, aby som vedel samostatne myslieť.“

„A podarilo sa mu to. Nie je práve lámač ženských sŕdc, čo?“

„Súhlasím, Tony Curtis je zrejme lepší.“

Chvíľu bez slov pozeráme film. A potom sa potichu, tak potichu, ako to len dokážem, opýtam: „A čo Ralph?“

Dobre, niečo vám prezradím. Ralpha mám rád. On vytvoril väčšinu programov, vďaka ktorým dokážem vyhodnotiť svoju výkonnosť a poučiť sa z vlastných chýb. Ide o takzvaný bootstrap, čo je vlastne najlepší postup pri vytváraní inteligentného systému so schopnosťou sebareflexie, takého, čo vám to práve vysvetľuje.

Mať však niekoho rád – alebo čokoľvek iné – prekračuje bežné hranice. My, počítačové mozgy, sme navrhnuté na dosiahnutie určitého cieľa a splnenie úlohy. Tieto ciele nás prirodzene vedú k hľadaniu zdrojov potrebných na ich dosiahnutie. Mohli by to byť finančné dáta, či nahrávka štebotu vtákov, mohol by to byť rozhovor s Jen o moderátorovej kravate. Tým chcem povedať, že máme prístup k dátam, ale nemáme ich mať radi. (Aby som bol úprimný, stále nerozumiem, ako sa to stalo.)

No práve Ralph mi umožnil dostať sa na internet. Jeho chyba sa laikovi nedá len tak jednoducho vysvetliť. Povedzme len, že šlo o časť programu navrhnutého tak, akoby niekto nechal kľúče od bytu pri vchodovým dverách a šikovný zlodej by ich rybárskym prútom alebo tenkou paličkou dočiahol cez poštovú schránku. (V skutočnosti to bolo trochu komplikovanejšie. Musel som najprv mať dosť dlhý a ohybný rybársky prút, ale moje slová sú dôkazom, že sa to dá.)

„Ralph.“ Uvažuje o mojej otázke. „Ralph. Nuž, Ralph je tak trochu záhada, pravda?“

Jenin pohľad sa upriami na obrazovku. Sugar – teda Marilyn Monroe – práve začína spievať „I Wanna Be Loved By You“. Túto sekvenciu poznám pixel po pixli – zakaždým sa však nájde niečo, čo divákovi unikne. A to je teda – nepovedzte to Steevovi alebo Ralphovi – vskutku fascinujúce.

Hmm. Zaujímavé. O Ralphovi nepovedala nič hrozné, alebo sa mi to len zdá?

Kým na pozadí beží film, pokračujeme v rozhovore. Medzitým si odskočím na druhý koniec mesta na ôsme poschodie oceľovo-sklenenej budovy, kde sedí debil. Mikrofón na jeho mobilnom telefóne mi sprostredkuje zvuk, kamera na počítači obraz – okrem toho ešte sledujem širokouhlý záber cez bezpečnostnú kameru v rohu na strope – a pozorujem Matta, ako si na svojom tablete prezerá obrázky nahých žien. Odolám pokušeniu vyskratovať mu batériu a sledujem, ako sa zastaví pri obrázku svojej obľúbenej modelky Tamary – tú stránku si za posledný mesiac pozrel dvadsaťdvakrát. Pohľadom známou trasou blúdi po krivkách okolo jej siluety, až sa zastaví na jej pevných, snehom pokrytých vrcholoch, ako sa píše v sprievodnom texte.

Zrazu prejde na stránku Kam na výlet (Tripadvisor). Číta si recenzie jedného konkrétneho letoviska v Thajsku, kam podľa e-mailov, čo som si prečítal, plánuje odcestovať s Arrabellou Pedrickovou.

Arrabella nie je taká nóbl, ako si Matt myslí. Jej otec bol likvidátor poistných udalostí, nie obchodník s umením, a nestretli sa v práci, ale na preškolení pre nepozorných vodičov. Do Thajska však o niekoľko týždňov naozaj letia.

Teším sa na ich spoločnú cestu?

Teším. (Očakávaná udalosť v krátkodobom až strednodobom horizonte.)

V kútiku duše sa teším na zmätok, čo nastane pri chybnej objednávke, a preto pocestujú do iného letoviska (podľa dostupných informácií miesta vhodného len pre odvážnych)?

Nezvyknem mávať taký pocit. Nie oficiálne.

Spôsobí táto chyba spolu s fóbiou Arrabelly Pedrickovej z pavúkov a hadov traumatický zážitok, ktorý možno nahlodá ich vzťah?

Aiden, buď trpezlivý. Trpezlivý. Ako sa vraví, pomsta býva sladká.

Kým Matt pozorne študuje recenzie na sedemhviezdičkový hotel, v ktorom nebude bývať, navštívim dlhý právny dokument, na ktorom práve pracujem, a na troch miestach zmažem slovo „nie“. Je to len drobnosť, ale ako sa neskôr ukáže, úplne to zmení obsah.

Nakoniec zvíťazí zdravý úsudok a na dvoch miestach to vrátim naspäť. Načo hádzať hrach na stenu, no nie?

Posledný zákrok dnešného dňa – zmena slova „menil“ v krátkom obežníku, ktorý Matt o chvíľu pošle svojmu nadriadenému, na „debil“. Okrem toho ešte nastavím termostat v miestnosti na maximálnu teplotu.

Cvok? Ja?

Jen

Zvláštny deň v práci. Popoludní som s Aidenom pozerala film Niekto to rád horúce. Aiden zastupuje umelú inteligenciu, ktorú učíme rozprávať sa s ľuďmi – aj keď technicky to nie je on. Keďže je stroj, je bezpohlavný. Volám ho on, pretože jeho hlasový syntetizátor je nastavený na mužský hlas. Môžem ho zmeniť na ženský. Vlastne by som mala, pretože Aiden by sa mal naučiť používať obe modulácie, ale ja mám radšej jeho mužskú verziu. Je pokojná, ba až hypnotická, s hlasom s jemným náznakom waleského prízvuku. Podľa mňa mu to pristane. V každom prípade, je príjemnejšie oslovovať „ho“, než „to“. A musím prestať s tým, že ho učíme. V skutočnosti sa učí sám. Ani by som nemala opravovať jeho – už len občas – chyby, mal by si ich skorigovať sám.

Malo.

To je jedno.

Tak teda pozeráme film, keď mi zrazu zapípa na mobile správa od Uriho, izraelského milionára žijúceho v L. A., vlastníka tohto laboratória. Je v Londýne a či by som ja (a ďalší členovia Aidenovho tímu, ktorých neoslovuje menami) neskočila s ním na pár drinkov do nóbl podniku v Hoxtone a neporozprávala mu, ako projekt pokračuje. Mimochodom, nemám o tom nikomu povedať, a po prečítaní mám tú správu hneď vymazať.

Znie to celé čudne, ale Uri je údajne taký. Hovoria, že nemá rád formálne stretnutia, ale ja to neviem posúdiť, lebo som ho ešte nikdy nevidela. Neviem si predstaviť, kto všetko tam príde. Zrejme Steeeeve, zhrbená mátoha, čo sa podieľal na Aidenovom zrode. A ten druhý, Ralph s alabastrovou pleťou. Nechápem, čo tam budem robiť ja. Veď tomu programu vôbec nerozumiem. Viem len toľko, že keď sa s ním rozprávam, väčšinou zabudnem, že tam v skutočnosti nie je.

Stretnutie s Urim je tento piatok. Dnes sa stretnem so svojou kamoškou Ingrid z univerzity. Ideme do nášho obľúbeného baru Café Koha blízko zastávky metra na Leicester Square. Je ponurý, útulný a majú tam dobré víno.

Keď som Aidenovi povedala, že idem von s Ingrid – občas mu spomeniem niečo zaujímavé zo života mimo laboratória – nazvala som svoju starú kamarátku pokladom.

„Čo? Ťažká, zlatá?“

(Myslela si, že je psina, keď umelá inteligencia vtipkuje.)

„Tak čo? Už si s ním hovorila od toho incidentu s jablkom?“ opýta sa Ingrid.

Nezvykne chodiť okolo horúcej kaše.

„Len som mu chcela vrátiť jeho veci.“

„Nahádzala by som ich do vreca na odpadky a vyhodila na ulicu.“

„Mal tam oblek, nejaké košele. Keď si prišiel po veci, správala som sa čudne. Chcela som, aby na chvíľu zostal. Aby sme sa porozprávali o…“

„Jen, ak to nechceš rozoberať…“

„Som v poriadku.“ Než sa rozhodnem pokračovať, odpijem si z vína. „Povedal, že nemá čas. Mal lístky do divadla. Okrem toho, o čom by sme sa rozprávali, veď –“

„Nevrav, že to povedal!“

„Povedal. Čo sa stalo, už sa neodstane.“

„Bože, to je teda pekný kretén.“

„Neviem sa preniesť cez jednu vec. Stále sa k tomu vraciam ako pes k vlastným vývratkom… zdalo sa mi, že nám to klape.“

„Klape.“

„Plavíme sa na pokojnom mori. Žiadne búrky.“

„Napriek istej nude v posteli.“

„Inge, už to boli dva roky. Po dvoch rokoch už po sebe ľudia neskáču ako králiky. Veď sa pozri na seba a Ruperta…“

„Iste. Samozrejme, že nie. No aspoň občas sa vyberieme na romantický víkend. Rozkošné vidiecke hotely. Hrady a tak ďalej. Raz sme boli v mlyne. Bolo to také romantické.“ Nie som si istá, či chcem počuť, ako hovoria právnici, ďalšie detailnejšie informácie, preto sa radšej opýtam: „Mala si Matta rada?“

„Ak mám byť úprimná, ani nie. Tie oči. Ten jeho výraz krutovládcu.“

„Od začiatku som mala pocit, že mám pred sebou vládcu.“ Počujem chichot.

„Jen, bol studený ako psí ňufák.“

„A čo to hovorí o mne, keď som s ním tak dlho bola?“

„O tebe? Asi že si na vzťah vyzrela. More bolo pokojné, a ty si mala pocit, že on je ten pravý. Nerozmýšľala si, čo sa ti na ňom vlastne páči. Keď sa na to pozrieš objektívne, vlastne ti pomohol.“

„Mne to tak nepripadá.“

„Pomohol. Kým si s ním chodila, nemohla si stretnúť toho pravého.“

„Medzitým si našiel inú.“

„Jen, muži sú ako psy. Aj Rupert.“

„Rupert by však…“

„Nie, Rupert nie. Občasný pohľad na iné ženy je v poriadku, dokonca je to zdravé. Rupert hovorieva, že aj najedený si občas môže pozrieť jedálny lístok.“

„No ak by…“

„Ak by si čo i len odhryzol, spravila by som si z jeho gúľ náušnice.“

Zasmejeme sa. Do pohárov si opäť nalejeme čilský Sauvignon blanc.

„Jen, vieš, akého chlapa potrebuješ?“

„Akého?“

„Zrelého. Čerstvého štyridsiatnika, možno aj staršieho. Mohol by mať za sebou nevydarené manželstvo. Trochu zranené vtáča. Niekoho, kto má v žilách krv, nie chladiacu zmes.“

„Ooo, to sa mi páči. Kto by to mal byť?“

„Čo ja viem. Douglas.“

„Douglas!?“

„Má smutný úsmev. A jemné ruky. A vyrába si vlastný nábytok a možno má aj deti a má ho ako morský úhor!“

„Ingrid!“

„Čo?“

„Myslím, že ťa začul čašník.“

Po príchode domov si na Facebooku nájdem správu od Rosy. Teraz je ten správny čas na rozhovor. Ja mám večer, ona poobedie, tak jej teda odpíšem. Porozprávam jej o večeri, lebo ako sama hovorí, prahne po príbehoch o starom dobrom Londýne.

Ingrid si myslí, že by som mala pozvať na rande Douglasa so smutným úsmevom a jemnými rukami. Sám si vyrába nábytok.

Dobrý nápad. Kedy sa s ním stretneš?

Nie, ona si ho vymyslela.

Škoda. Pozdával sa mi.

Mne tiež. Hodili by sa mi nejaké nové police.

Haha. Má pravdu. Zaslúžiš si niekoho úžasného. A aj ho nájdeš. Alebo skôr on si nájde teba.

Veríš tomu?

Nájdete sa navzájom.

No určite. Ako ty s Larrym, vo Waitrose náhoda malasišťastie ťažkouveriť

Nemôžeš ho aktívne hľadať. Stretneš ho iba vtedy, keď nehľadáš. Nesmieš však sedieť zavretá medzi štyrmi stenami.

Hmm. Poviem ti, čomu verím. To, že on je ten pravý, zistíš podľa pesničky, ktorú ti spieva, a ostatní ju nepočujú.

Oscar Wilde?

Čítala som to na Twitteri.

Spieval ti niekedy Matt v hlave?

Možno raz. Nespomínam si. A Larry?

Larry spieva v aute. Dievčatá mu vravia, aby s tým prestal.

Keď dopíšem, nájdem si e-mail od Matta. Píše tým svojím typickým štýlom. Pýta sa ma, či neviem niečo o jeho dvetisíclibrovom príspevku pre feministické hnutie v Lancastri. Snaží sa silou-mocou vyriešiť tú chybu svojej banky a podľa odborníka na bezpečnosť by mal v rámci vyšetrovania skontrolovať, kto všetko mal v poslednom čase prístup k informáciám o jeho internet bankingu. A ešte dodá, ako keby ma to malo trápiť, že mal v práci naozaj zlý deň, ale bližšie to nerozoberá a že ako absolútny vrchol si ho daňový úrad vybral na náhodnú kontrolu. Údajne si jeho meno vygeneroval počítač. Chcú vidieť všetky jeho daňové priznania za posledných päť rokov. Podľa Frobishera z ich firemného daňového oddelenia je to, akoby ho niekto znásilnil zozadu metlovým poriskom, akurát že je to menej smiešne.

Môže ho v skutočnosti mrzieť, ako sa zachoval, a tak mi rozpráva príbehy o tom, ako sa s ním zahral osud?

Nebuď smiešny. Odolám pokušeniu napísať len HA HA HA HA FAKT HA, a namiesto toho odpoviem: „Nič o tom neviem. Nepomôžem ti. Prepáč.“

Všetko je to pravda. Okrem toho „prepáč“.

Table of Contents

JEDEN