The Portable Veblen

by Elizabeth McKenzie

Copyright © Elizabeth McKenzie, 2016

By arrangement with the author. All rights reserved.

Translation © Naďa Funioková, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-012-2

„Pokud to máte dost rádi, bude s vámi

mluvit cokoli.“

G. W. Carver

1.

Pusťte se!

Na konci ulice Tasso Street v kalifornském městě Palo Alto se k sobě tulila dvojice skromných bungalovů vroubených liliemi. V jednom z nich žila žena ve svěže zeleném rozpuku života a jmenovala se Veblen Amundsen-Hovdaová.

Byl deštivý zimní den krátce po Novém roce. Na konci ulice se na březích potoka San Francisquito Creek hrabala v listí veverka a hledala vybledlé staré žaludy, ze kterých déšť a rosa vysály tříslovinu. Kolem pobíhali chlapec s dívkou v zablácených gumácích, sbírali žaludy a radostně výskali v dešti. Veblen věděla, že tohle dělají děti pořád – radostně výskají.

Kůže starého roku už popraskala a odlupovala se, kanály pod silnicemi ji odnášely pryč. Brzy začne přibývat světla a krátká, mírná zima severní Kalifornie ustoupí teplu a květinám. Všechny tyhle předzvěsti jara jí obvykle přinášely úlevu, tentokrát však Veblen cítila nepokoj, jako by se rychle blížila nějaká katastrofa. Bude ale osobní povahy, nebo celosvětové? Chtěla by zastavit čas.

Potok burácel, pěnil jako čarodějnický kotel, vzdouval se pod nepropustnou změtí ulámaných haluzí ostružiníků a dalších pozůstatků minulého roku. Pozorovala, jak vítr smýká stromy a rozfoukává do okolí jejich podestýlku. Potok doslova ryčel. Užíralo vodu šílenství? A co stromy?

Po jejím boku kráčel čtyřiatřicetiletý muž jménem Paul Vreeland, vysoký a pevně stavěný, vyfiknutý od hlavy k patě ve značkovém oblečení, ocelově šedé větrovce Patagonia, indigově modrých manšestrácích J. Crew a hnědých kožených botách Vans s drobnými flíčky bláta. Veblen měla na sobě pod nepromokavým pláštěm oblečení blíže neurčitelného původu, snad podomácku vyráběné, a černé gumáky. Působila skromně a přívětivě, vlasy měla v červenohnědém odstínu sekvojové kůry a oči se třpytily v barvách zářijového listí.

Zastavili se na mechem porostlém svahu v kruhu eukalyptů, sekvojí a dubů a veverka se přikradla blíž, aby je mohla špehovat.

„Veb,“ řekl muž.

„Ano?“

„Připadám si v poslední době šíleně šťastný,“ řekl s pohledem upřeným do země.

„Vážně?“ Ohromně se jí líbila představa, že tráví čas ve společnosti někoho šťastného, obzvlášť pokud je šťastný šíleně. „Já taky.“

„Takže dneska večer do Tacos Tambien?“

„Jasně!“

„Věděl jsem, že řekneš jasně.“

„Na Tacos Tambien vždycky řeknu jasně.“

„To je dobře,“ prohlásil a sevřel její dlaně, „že máš ve zvyku říkat jasně.“

Přitiskla se k němu a cítila z jeho těla dojemnou rozechvělost.

„Víš, jak vždycky vyběhneš z pokoje, když zhasneš světlo?“ nadhodil.

„Ty sis toho všiml?“

„Je to hrozně roztomilé.“

„Jejda!“ Být roztomilý, když se o to jeden ani nesnaží, je hezké.

„Vzpomínáš, jak jsi mi ukázala stín kolibříka na zácloně?“

„Ano.“

„Moc se mi to líbilo.“

„Já vím, dřepěl přímo uprostřed, jako by se chtěl nechat zarámovat.“

„A víš, jak vždycky, když volají z telemarketingu, vydáš takový dávivý zvuk, jako by tě škrtili, a zavěsíš?“

„Tohle se ti líbí?“

„Zbožňuju to.“ Odkašlal si a zahleděl se do země, ale ne na samotnou půdu, spíš jako by v ní hledal oporu pro nohy. „Hrozně tě miluju. Vezmeš si mě?“

Z kapsy mu vyklouzla sametová krabička a otevřela se s lupnutím jako vlašský ořech. V ní se třpytil diamant tak veliký, že kdyby to byla tabletka, museli by se jí vyhýbat lidé, co mají problémy s polykáním.

„Propána, Paule. Koukni, pozoruje nás veverka.“

Jenže Paul se ani neotočil, jako by pro něj fakt, že ho pozoruje nějaká veverka, nic neznamenal.

„Ach můj bože,“ vzdychla, když zkoumala ten cize vyhlížející kámen, po jakém nikdy netoužila. „Je tak obrovský. Nerozbiju ho, když s ním do něčeho třísknu?“

„Diamanty jsou nerozbitné.“

„Takže ho nemůžu zničit?“ zeptala se pochybovačně.

„Ty nedokážeš zničit nic. S tebou může být všechno jedině tisíckrát lepší.“

Celá se zachvěla, jako strom ve větru. Později si bude pamatovat ten žhavý výboj, který jí projel tělem, jak byla ráda, že ho činí šťastným, ale současně si nebyla pořádně jistá, co vlastně cítí sama.

„Takže ano?“ zeptal se muž.

Veverka zapištěla.

„Znamená to ano?“ naléhal Paul.

Podařilo se jí to vyslovit. Ano. Dvě lidské bytosti splynuly v jedinou, která se pustila k chodníku a pak zamířila k domku na Tasso Street.

Veverka za jejich zády ještě párkrát pronikavě zavřískla, jako by dávala najevo vážné pochybnosti. A Veblen nedokázala její slova přeložit jinak než: Ta alchymie, kterou cítím ve vzduchu, mě děsí.

~

Takhle proběhlo zasnoubení Veblen Amundsen-Hovdaové, nezávislé behavioristky, zkušené povzbuzovačky a svobodomyslné osoby, která navázala opožděný milostný vztah se světem v důsledku osamělého dětství a různých pozdějších překážek. I ve třiceti pořád upřednostňovala pytlovité, nadměrně velké oblečení, stal se z toho zvyk, jehož se zbavovalo stejně obtížně jako imaginárních přátel.

Toho večera poskakovala po podlaze podkroví Veblenina domku veverka. Déšť bičoval střechu a brázda nízkého tlaku ohýbala vysoké stromy, po nichž bylo město pojmenované. Když žalud ztratil chuť, mrskla jím veverka nakvašeně do kouta a Paul pod ní zabušil do zdi.

Chceš si to se mnou rozdat? Jenom zapšklí hlupáci tlučou zespodu do zdi.

Veverka vládla zvláštními schopnostmi. Stačilo jí říct: Pusťte se, a listí opadalo. Byla to důležitá práce, obejít na podzim všechny stromy, které zasadila, usadit se do koruny a zadívat se dolů na jejich větve. Pusťte se. A stromy se vysvlékly. Dny se stále zkracovaly a ochlazovalo se.

~

Tu noc se Veblen v posteli vrhla na Paula s podivnou urputností, jako by toužila nějak zvrátit nebo zamaskovat tu zvláštní náladu, která se jí zmocnila. A zabralo to. Když ji Paul později tiskl k sobě, zašeptal: „Víš, co si budu až do smrti pamatovat?“

„Co?“

„Neřekla jsi: ‚Nechám si to projít hlavou‘, když jsem tě požádal o ruku. Odpověděla jsi prostě ano.“

Pocítila radost, že udělala něco správně.

Nad jejich hlavami se rozjel nefalšovaný virginský rejdovák provázený skřípěním a dusotem, které byly v tomto okamžiku stejně trapné jako hlasitý projev střevních pochodů pod peřinou.

„Myslíš, že jsou to krysy?“ zeptal se Paul.

„Doufám, že veverky.“

„Tohle město je veverkama přímo zamořené, všimla sis?“

„Já bych řekla, že veverkami oplývá.“

„Ten déšť je zahání dovnitř,“ poznamenal Paul a políbil ji.

„Nebo pořádají oslavu na naši počest a radostně skotačí.“

Jemně ji trknul hlavou. „Moji rodiče z toho budou šílet nadšením. Řeknou, že si tě nezasloužím.“

„Vážně? To sotva.“

„Co na to řekne tvoje máma?“ chtěl vědět Paul.

„No, že to přišlo moc rychle a že se s tebou musí co nejdřív seznámit, včera už bylo pozdě.“

„Neměli bychom jim to hned zavolat?“

„Zítra.“

Vnitřní hodiny měla nastavené na matčinu neuhasitelnou žízeň po novinkách, ale občas jí zkrátka přišlo fajn je ignorovat.

„A co táta?“ vyptával se Paul.

„Hmm. Ten jenom prohlásí, že už nikdy nebudeme stejní.“

„Jsme dost staří, aby nám mohlo být ukradené, co si myslí naši rodiče, ale stejně to z nějakého důvodu neplatí,“ připustil filozoficky Paul.

„To máš tedy pravdu.“

„Protože to díky nim jsme vůbec na světě.“

Už dávno dospěla k závěru, že všichni obyvatelé Země jsou služebníky předchozí generace – vzešlí z továrny jejich těl, aby poskytovali zábavu a užitek. Mohli jste život strávit jako obhajobu sebe sama – dokazováním, že si ho vůbec zasloužíte.

Celou dobu, co se k němu tiskla, uvědomovala si intenzivně ten nápadný prsten, který měla navlečený na ruce a který se zachytával o prostěradla. Ze zamyšlení ji vyrušilo, když najednou docela probuzeným hlasem prohodil: „Veb, tobě ten kravál nevadí?“

Protože nechtěla, aby ji snad pokládal za lajdáckou osobu, která docela klidně přebývá v brlohu zamořeném všelijakou havětí, vysvětlila: „Mám takovou zvláštní vlastnost. Pokud někoho v mém okolí něco štve, mám pocit, že já se tím nesmím nechat rozhodit.“

„Nesmíš?“

„Jako by na mě nějaká vyšší síla tlačila, abych zůstala klidná nebo neutrální, protože jinak by se mohlo stát něco příšerného.“

„To je dost ujeté. Trávíš tím hodně času?“

Napadlo ji, že se pro ni tohle nastolování rovnováhy vlastně stalo dost běžnou kratochvílí. Byl za tím strach z dominového efektu, efektu sněhové koule nebo motýlích křídel? Nebo možná jen vágní vědomí behaviorálních zlomů, kaskádových kolapsů, řetězových reakcí a kvantového chaosu?

„Je to instinkt, takže to ani nevnímám.“

„To tedy znamená, že si spolu nikdy nebudeme moct na něco společně zanadávat?“

„Jejda! Zapracuju na tom, pokud pro tebe společné nadávání tak moc znamená.“

Posměšně si odfrknul. „Nepřijde mi vůbec přehnané, když mi není po chuti poslouchat přežvykující hlodavce jenom kousek od naší postele.“

„To je pravda.“ Zasmála se a políbila ho na temeno hlavy.

~

V noci uvažovala, že ta veverka nepřežvykuje – možná ve skutečnosti spřádá nějaký geniální plán.

A Paul, i když to Veblen ještě netušila, měl mnoho důvodů, proč se mu příčilo divoké dovádění, které musel poslouchat skrz zeď, jen zatím nepochopil tu souvislost.

Osobně dokázala snášet i nadměrné nepřístojnosti těch svéhlavých tvorečků.

Už jen tyto hluboce zakořeněné rozdíly by samy o sobě dokázaly všechno zničit, ale který zamilovaný mladý pár by tomu věřil?

~

Ráno, jen chvíli potom, co Paul odjel nakoupit pečivo k snídani, se objevil na parapetu jejího pokoje chlupatý exemplář druhu Sciurus griseus. Kožíšek měl uhlově šedý, bříško bílé jako oxfordská košile, ocásek frajersky zdvižený jako péro na čapce conquistadora. Veverka šedá tam seděla jako vtělení tiché důstojnosti, hlavu vztyčenou, a upřeným pohledem velkých hnědých očí zírala přes sklo. Úžasný obrázek!

Veblen, usazené na posteli, přišlo naprosto přirozené povídat si s tím zvířátkem přes okenní tabulku, i když už to bylo dávno, co se přátelila s veverkami. „No tedy! Jsi moc hezký veverčák. Takový ohromně důstojný.“ K jejímu pobavení veverka maličko sklonila hlavu, jako by jí rozuměla a oceňovala ten kompliment. „Takže ty bydlíš v podkroví? Jsi dost hlučný soused a Paul kvůli tobě nemůže celou noc spát!“ Tentokrát veverka vztyčila hlavu a zdálo se, že pokrčila rameny. Nepochybně pouhá shoda náhod, ale Veblen z toho samým překvapením dostala škytavku. A pak veverka najednou přitiskla jednu tlapku na sklo,  jako by se chtěla dotknout její tváře.

„Jejda! Tak ty se mi vážně snažíš něco říct!“ Veblen k ní natáhla ruku, ale ten zbrusu nový prsten, který se jí blyštěl a studil na prstě, jí tak nějak překážel. Stáhla si ho a odložila na noční stolek. Teprve když zbavila ruku té ozdoby, mohla najednou svobodně přiložit špičky prstů na sklo, kam tiskla svou tlapku veverka. Zvířátko si ji pozorně prohlíželo přátelskýma hnědýma očima, jako by se ptalo: Kolik toho vlastně víš sama o sobě a všech možnostech, které se před tebou otevírají? Jako by říkalo: Já jsem unikl z pekelného manželství a chci se setkávat už jen se samými odhalovači pravdy, hýřily, mlsaly a srdnatými, a i když to ještě nevíš, tohle všechno ty jsi.

„Já – cože?“ zvolala Veblen fascinovaně.

Nato veverka mrskla ocasem a odpelášila někam pryč.

Veblen vyskočila z postele, hodila na sebe župan a vyběhla ven za dům, aby zjistila, kam se to zvířátko ztratilo, nespatřila tam ale nic než ochablou zimní trávu, vysoké seschlé stonky lilií, mokrý hnědý polštář jehličí pod halepskou borovicí, větrem ošlehaný dřevěný plot filigránově vyzdobený termity, mechem porostlé kameny kolem garáže, střechu pokrytou lišejníkem. Byla na ten skromný domeček na Tasso Street pyšná.

Když se vrátila dovnitř, sedla k telefonu, aby onu překvapivou novinu sdělila mámě. Jako by to celé nebylo tak docela skutečné, dokud jí o tom nepoví. Navíc s mámou nikdy nic nešlo jednoduše a přímočaře, a tudíž byly rozhovory s ní ohromně napínavé. Perverzní infantilní vzrušení, nezbytné pro život.

Zvedl to Linus, její nevlastní otec. „Haló?“

„Ach, ahoj, Linusi, dobré ráno! Mohla bych mluvit s mámou?“

„Spí, drahoušku. Zkus to za pár hodin.“

„Prostě ji vzbuď!“

„Víš, prožila si těžkou noc. Měla nepříjemnou reakci na barvu z nové sady ručníků, co jsme si pořídili. Od včerejška odpoledne je úplně vyřízená.“

„To je mi líto. Ale potřebuju s ní nutně mluvit,“ prohlásila Veblen, která se mezitím pustila do mletí kávy.

„Bojím se tam jít, víš, jak pokaždé vyvádí. Zkusím otevřít dveře na škvírku a potichu na ni zavolat.“

Veblen slyšela, jak telefon proplouvá prostorem, a pak křečovitý matčin hlas vycházející z velké despotické hlavy nejspíš opřené o podhlavník. Nikdy nebývala po ránu v nejlepším rozmaru.

„Něco se stalo, Veblen?“

„Ne, vůbec nic.“

Venku za oknem třepotavě vzlétaly z konečků větví jalovce mladé můry. Velký černý brouk ohlodával zboku kaktus Stenocereus thurberi, hloubil si příbytek té správné velikosti jako útočiště před zimou.

„O co jde?“ zeptala se matka.

„Před chvílí mi k oknu přihopsala veverka a koukala na mě.“

„A co je na tom tak úžasného?“

„Natáhla ke mně packu. Málem se mě dotkla.“

„Myslela jsem, že z tohohle už ses vyhrabala. Proboha. Máme tam s Linusem zajet a zasáhnout?“

Melanie C. Duffyová, Veblenina matka, byla vášnivá zastánkyně zásahů všeho druhu, odhodlaně zasahovala do Veblenina života ve všech jednotlivostech a díky své obzvláštní péči o dceřino fyzické i duševní zdraví měla sklon zasahovat v tomto směru s prakticky každodenní pravidelností.

„Ale, zapomeň na to. Nejspíš si jen chtěla prohlédnout můj prsten.“

„Jaký prsten? Napínáš mě!“

„Paul mě požádal o ruku,“ vyhrkla Veblen.

Ticho.

„Mami?“

„Proč jsi mi napřed vykládala o té veverce?“

Veblen se chvíli poctivě snažila najít odpověď, než se vymanila z dětského zvyku přebírat za všechno plnou odpovědnost.

„Protože ty chceš vždycky vědět o všem.“ Vytáhla z kredence své oblíbené hrnečky a napadlo ji, kdy se Paul asi vrátí.

„Je to hodně divné, že jsi mi napřed povídala o té veverce. Ještě jsem se s tím chlapem ani nesetkala.“

„Já vím, proto ti volám. Kdy můžeme přijet?“

„O Vánocích jsi říkala, že to není nic vážného.“

„Ne, to jsem neřekla. Jenom jsem o tom ještě nechtěla mluvit.“

„Tím se snad snažíš naznačit, že jsi nestála o moji radu?“ Ta otázka byla jedna velká ironie, jelikož ji matka v minulosti oblažila tolika, tolika radami.

„Jasně. O to mi šlo.“ Láskyplně svírala telefon, jako by to byla ve skutečnosti součást její mámy.

„Připadá mi, že mě vynecháváš z většiny důležitých rozhodnutí svého života.“

„Ne, mami, vždyť jsem ti to hned zavolala, protože jsi pro mě ten nejdůležitější člověk na světě.“

Následovalo ticho, jelikož matka měla ve zvyku se zaseknout a ignorovat všechny komplimenty a projevy lásky a naopak rozdmýchávat veškeré možné zloby a třenice, které se jí podařilo vyvolat, v jakémsi indiánském válečném tanci sebelítosti.

„Dobrá. Měla jsi pro to své ano správné důvody?“

Kávovar klokotal a syčel, utahaný starý kamarád se snažil, seč mu síly stačily. „Myslím, že jo.“

„Svatba není vyvrcholením života ženy. To snad chápeš?“

„Teď už ano.“

„Miluješ ho?“

„Ano, z celého srdce.“

„Klape vám to po sexuální stránce?“

„Mami, prosím tě! Snad taky existují určité hranice.“

„Neříkej určité hranice jako nějaká pitomá puberťačka v televizi.“

Vebleninu matku zlobilo, jak je většina lidí líná, že už dávno rezignovali na jakékoli originální myšlení a místo toho jako straky vykrádají vyčpělé fráze z médií. S tím měla pravdu. Problém byl v tom, že své argumenty vždycky absurdně zveličovala, a tak podkopávala vlastní důvěryhodnost. Veblen se naučila hledat podpůrné důkazy, které by kostru matčiných unikátních světonázorů obalily trochou svalstva, a v tomhle případě je našla v díle úžasného Williama Jamese: „Musíme usilovat spíše o původní zkušenosti, které vytvářejí systém pro celé to množství vsugerovaných pocitů a imitovaného chování.“

„No dobře, mami. Tohle je soukromé. Lepší?“

„Ano. Je to moc důležité a taky je důležité vyhýbat se otřepaným frázím, obzvlášť těm jízlivým, které působí značně povýšeně.“

Veblen se nenechala zastrašit. „S jeho rodinou toho máme hodně společného, přišli mi ohromně sympatičtí.“

„Sympatičtí příbuzní jsou velké plus, ale není to alfa a omega všeho. Co jsi mu pověděla o mně?“

Veblen slyšela, jak se máma škrábe na hlavě, až jí pod nehty ulpívá odumřelá kůžička. „Samé pozitivní věci. Tebe je těžké nějak stručně popsat. Proto se musíme sejít.“

„Já nevím, Veblen. Když mě lidi poznají, nebývají ze mě zrovna moc nadšení.“

„Ne, to není pravda,“ odvětila Veblen přesvědčeně.

„Pokud můžu soudit z minulých zkušeností, je to naprostá pravda. Hlavně doktoři. Doktoři mě nesnáší, protože se jim neklaním až k zemi.“

„Nechce ti dělat doktora, bude to tvůj zeť.“

„Jaktěživo jsem nepotkala lékaře, který by s sebou všude netahal ten svůj doktorský plášť.“

Veblen potřásla hlavou. „Jenže on dělá do výzkumu, to je něco jiného.“

Útroby, které si od dětství posilovala v rámci sebeobrany, už měla pěkně svalnaté, její schopnost snášet protivenství byla vysoká. Jenže matka kladla vždy jednoznačný důraz na to, co u druhých postrádala, mapovala katalog jejich nedostatků, a tuto schopnost pozvedávala až na určitou formu umění. Tímto způsobem vytvářela zrcadlově obrácenou šablonu ideální lidské bytosti a jaksi nevysloveně předpokládala, že Veblen bude vší mocí o naplnění tohoto ideálu usilovat.

„Je vlastně ohromně zajímavé, že ses rozhodla provdat zrovna za doktora,“ poznamenala matka s přehnaně odměřenou dikcí, kterou nasazovala, pokud se cítila zahnaná do kouta.

„Po světě běhá spousta doktorů,“ namítla Veblen.

„Nebudeme platit žádnou velkou svatbu. To je jen zbytečné rozhazování peněz.“

„To je mi samozřejmě jasné.“

„Jenže on bude přesně něco takového očekávat, když je doktor. Ti bývají ambiciózní a sebestřední!“

„Na tohle existuje jen jediná odpověď – že za tebou co nejdřív přijedeme na návštěvu,“ přitlačila Veblen.

„Nejspíš si to užije, až o mně bude spřádat všelijaké teorie.“

„Tohle je přece dobrá zpráva, mami! Mohla by ses, prosím, přestat rozčilovat?“

„Co si o tom všem vůbec myslí Albertine? Předpokládám, že Albertine už jsi to oznámila?“

„Ne, neřekla jsem o tom nikomu, to už jsem ti přece povídala.“

V pozadí zaslechla Linusův konejšivý hlas.

„Linus chce, abych se uklidnila,“ sdělila jí Melanie. „Chystá se mi zkontrolovat tlak. Koho pozveš?“

„Na svatbu? Nad tím jsme ještě ani neuvažovali!“

„Nemáme žádné přátele, a to je dost pokořující.“

Proč je to najednou tak pokořující, když se před všemi celá léta schovávali? Veblen pozorovala osamělého jestřába, který kroužil těsně pod oblaky.

V telefonu se ozval Linusův hlas. „Máma má zarudlý obličej a srdce jí uhání jako o závod.“

„Trocha vzrušení jí neublíží.“

„Budu teď potřebovat obě ruce, tak se s tebou rozloučím. Zastavíš se tu někdy brzy?“

„Přijedeme co nejdřív,“ řekla Veblen.

Table of Contents

1.