Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Tim Lebbon: Relikvie

Vydání první

Copyright © 2017 by Tim Lebbon

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2155. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Relics vydaného nakladatelstvím Titan Books, a division of Titan Publishing Group Ltd, Londýn, v roce 2017

Český překlad © 2018 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Design by Julia Lloyd

Image © Shutterstock

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0781-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0782-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Tim Lebbon

RELIKVIE

Relikvie 1

S láskou věnuji své manželce Tracey.

Dík, že tuhle starou relikvii tak dlouho snášíš.

PROLOG

Vrzla klika a Angela otevřela oči.

Muž, který vešel, ji nemá rád, varoval ji, že jí udělá ze života peklo. Ale peklo je věc relativní a jeho příchod aspoň na chvíli zadrží ty děsivé vzpomínky.

Zavřel za sebou dveře, a místo aby se posadil za stůl naproti ní, usedl na židli v rohu místnosti. Kovové nohy hlasitě a nepříjemně zaskřípaly o zem, až nadskočila.

„Pořád ještě vystresovaná,“ poznamenal.

Neodpověděla.

Detektiv Volk si přinesl velký hrnek kafe, potřísněný dávno zaschlými kapkami. Naspodu se přilepilo něco suchého a tvrdého, snad kousek rozdrcené sušenky. Košili má flekatou od něčeho, co jedl včera k večeři, ve druhé ruce drží kus pečiva. Pod rozcuchanými a přerostlými vlasy se mu rozlezlo strniště a celý působí jaksi zanedbaně, ale ona z něj cítí mátovou vůni sprchového gelu, nehty má čisté a upravené a nezapře atletickou postavu. Chce jenom působit neupraveně.

Ve skutečnosti je to člověk, který má všechno pod palcem.

„Něco sladkého k snídani.“ Zakousl se do pečiva, až se mu po prsou rozsypaly drobky. „Požehnaná Amerika. Máte hlad?“

„Jedla jsem,“ odbyla ho.

Přikývl a žvýkal dál.

„O tom, co se stalo, víme všechno.“ Napil se kávy a změřil si ji pohledem skrz páru z hrnku. „Dali to celé dohromady. Ze soudního ještě píšou zprávu, ale máme toho dost, můžeme vám přišít čtyři z těch vražd, a to přinejmenším.“ Angela ucítila, že je to pravé kafe, ne ta instantní břečka, co dali jí. Detektiv Hey má nejspíš v kanceláři mlýnek.

„Takže už ode mě nic víc nepotřebujete,“ odsekla a shlédla si na ruce. Hřbet té levé měla samou pohmožděninu a škrábanec, hlavou jí blesklo, jak se to stalo. Projel jí mráz. Otřásla se a koutkem oka zaznamenala, že Volk ztuhl.

Tomu neujde ani myš.

„Nic víc? Neřekla jste nám ani slovo.“

„Neměl byste si to nahrávat?“

Pokrčil rameny. „Mám pauzu.“

„Tak se se mnou nemáte co bavit. Jsem zatčená. Veškerý výslech se musí nahrávat, jinak je všechno nanic, ať si tu splácáte dohromady, co chcete. To víte sám.“

„A vím, že vy to víte taky. Čím déle jste tady, tím víc toho o vás zjišťuju, Angelo. Jste chytrá ženská. Absolventka kriminologie s výtečným prospěchem. Postgraduálně studujete subkulturální teorii. Mám pro vás pár teorií, můžeme je spolu probrat.“

Pokud to byla výzva, zklamala ho, když nereagovala.

„V Británii jste dobrovolně pracovala v místní škole, pomáhala jste dětem se čtením. Pěstujete vzácné orchideje a zřejmě za ně utrácíte majlant. Jste zdravá a v kondici. Pečujete o sebe, běháte, cvičíte. Nejspíš posilujete i doma. Staráte se o tělo i o duši.“

„Asi to znáte sám.“

Další usrknutí kafe. Cítila, že na ni Volk civí, ale dál upírala pohled na vlastní ruce.

Čeho všeho se dotýkaly, pomyslela si. Co všechno dělaly. Zamrkala a napadlo ji, jestli jí ty strašlivé rudé vzpomínky zůstanou navěky vtisknuté pod víčky.

„Tohle se vám nepodobá, Angelo.“ Na chvíli se málem nechala unést jeho měkkým hlasem, soucitem, který v něm vycítila, a skoro se mu otevřela. Ten okamžik ji samotnou překvapil. Myslela si, že se dovede víc ovládat. Zřejmě ji všechno to, co prodělala, poškodilo víc, než čekala. Možná se změnila navždycky.

Jistěže ano. Všechno se navždycky změnilo, a proto dřepím na tomhle utahaném okrsku a mlčím jako hrob. Protože ty změny musí někde skončit.

„Až budete chtít pokračovat s výslechem, jsem připravená.“

Volk si povzdechl. Zničehonic se zvedl, až židle odletěla ke zdi. Kov zaškrábal o betonovou podlahu a Angela znovu nadskočila. Vysoké bolestné skříííp! se jí zakouslo do uší a zahryzlo do páteře.

„Já tomu nerozumím,“ vyjel na ni. „Angelo, tohle byste neudělala a váš přítel taky ne, tomu nevěřím. Ať je, kde je.“

„Vince je mrtvý,“ zamumlala. Řekla jim to už mockrát.

„Možná, ale to nic nemění. Nejhorší, co jste kdy provedla, bylo špatné parkování. Ano, Vince rozhodně není žádný svatoušek, ale není ani vrah. Vy dva nejste vrazi!“

„Důkazy mluví jinak,“ špitla.

„Vážně?“ Posadil se teď naproti ní, ale nahrávání nespustil. Pořád je to jen mezi nimi dvěma.

Vzhlédla mu do očí.

„Vážně?“ zeptala se znova. Poprvé ji napadlo, že vidí skutečného Volka. Utrápeného a zničeného. Ráda by se ho zeptala, co viděl, co ví. Koneckonců je z Londýna. Pak se detektiv ohlédl přes rameno a pokračoval. „Tolik mrtvých jsem naposled viděl ten den, co ti šmejdi odpálili bomby v podzemce. Tehdy jsem šlapal chodník jako policajt. Na Tavistock Square, tam co vyletěl do vzduchu ten autobus, jsem dorazil mezi prvními.“ Potřásl hlavou, vypadalo to, že chce ještě něco říct, ale pak se podíval na Angelu a nakonec shlédl do hrnku kafe, chvilku počkal a zas se napil.

„Já nejsem teroristka.“ Připadalo jí důležité to zdůraznit. Ať na ni padne vina za bůhvíkolik vražd, měli by vědět, že k tomu existoval důvod.

Ale nemůžu jim nic říct, pomyslela si. Všechno je třeba utajit.

Volk se zasmál. Překvapilo ji to.

„Jako teroristku vás deportujeme zpátky do Británie.“

„Stejně to nejsem.“

„Upřímně, s některými těmi zabitými jste nám prokázala službu. Byla to spodina, dobře že od nich máme pokoj. Nejlepší způsob, jak zbavit svět takových lidí, říkám.“

Angelu si tím ovšem nezískal. Znovu si shlédla na ruce.

Ty věci, kterých se dotýkaly.

„Za okamžik se vrátí detektiv Hey a začneme znovu nahrávat. Je to milý chlapík, velice ochotný, ale moc… americký.“ Volk se usměje. „Bez urážky.“

„Mě to neurazilo.“

„Tak to teď vyklopte, jenom pro mě.“ Odmlčel se a naklonil se blíž. „No tak, Angelo. Vy a Vince jste ty lidi rozhodně nezabili. Já to vím a vy to víte taky. Tak jak to bylo?“

Těžce si povzdechla. Volk si možná myslí, že její odpor slábne, ale kdepak. Strach je silnější.

„Kápněte božskou,“ naléhal na ni. „Máte strach, že vám neuvěřím?“

„Ne.“ Zase zavřela oči. „Mám strach, že mi uvěříte.“

O PĚT DNÍ DŘÍVE…

1

Angela rozhodně nebyla žádné ranní ptáče. Slunce se linulo dovnitř škvírou mezi závěsy, venku lomozil dopravní ruch, rozjívený pes z vedlejší ulice štěkal, aby ho pustili dovnitř, štěkal a štěkal, ale ona dřímala a zase se probouzela a vychutnávala si příjemné teplo postele. Protáhla se, klouby zapraskaly, tělo se napjalo a zase se uvolnilo, až si spokojeně povzdechla.

Zaslechla zvuky linoucí se seshora. Věděla, že Vince leží vedle ní a je vzhůru, poslouchá, ale chtěla si užít pár posledních chvil, než bude muset čelit novému dni.

Ty nejlepší sny někdy přicházejí v posledních vteřinách spánku.

„Dneska ráno jim to netrvalo ani pět minut,“ ozval se Vince. „Počkat…“

Teď, když ji na to upozornil, si nemohla pomoci, musela se zaposlouchat do zvuků přicházejících z bytu nahoře. Skřípající postel umlkla a ona se usmála, když si uvědomila, že zadržovala dech, dokud…

„Jo, jasně,“ uchechtl se Vince. „Dodělává ji prstama.“

„Ježiš, ty jsi ale romantik,“ zahuhňala do polštáře.

„To si piš.“

Pokusila se zas zavrtat do postele, ale když teď oba vnímali ty zvuky, zdály se mnohem zřetelnější. Dvojice v bytě si to rozdávala prakticky každé ráno. Někdy to trvalo dost dlouho. Jindy, jako dneska, to byla rychlovka, následovaná několika minutami sténání a skřípání. S Vincem z toho měli vždycky legraci. Jí to nevadilo a Vince otevřeně přiznával, že ho to nažhavuje. Někdy jí nevadilo ani to.

Ale když se k ní zezadu přitiskl a ona ucítila, že o ni má zájem, unaveně pokrčila rameny.

„V noci ti to nestačilo?“

„Nikdy mi to nestačí.“ Lísal se jí ke krku. „Pojď, necháme se taky slyšet.“

„Uvař mi čaj.“

„Čaj? Máš mě tu v postýlce, celýho nahatýho, a chceš čaj?“

„S jedním cukrem.“

„Fakt?“

Překulila se na záda, znovu se protáhla a obrátila se k němu.

„Mmm. Počkej. Vlastně jsem si to rozmyslela… Jasně, dneska si dám dva cukry.“

„Otravo.“

„Po tý fušce v noci potřebuju nabrat energii.“

Vince se zatvářil uraženě, ale skulil se z postele a odloudal se z pokoje.

„Toho budeš ještě litovat!“ křikl na ni. „Jenom se tu rozvaluj a mysli na to, o co jsi přišla.“

„Jo, jasně, budu toho litovat.“

Došel do kuchyně a začal si hvízdat, takže mu ušel výkřik seshora.

„Piánko, holka,“ zabručela Angela, i když jí to vlastně připadalo roztomilé.

Žila tu víc než tři roky a s tou dvojicí seshora si nevyměnila ani třicet slov. Vypadali na docela příjemné lidi. On byl vysoký plešatý chlapík, mlčenlivý, ale vždycky na ni kývl a usmál se. Ona malá a buclatá, věčně v černém a skoro každý týden s jinou barvou vlasů a účesem. Angela neměla tušení, čím se živí, kde pracují nebo kam jezdí, když nejsou doma. Tak to v Londýně prostě chodí. V osmimilionovém městě se každý stará sám o sebe.

Zvuky těch dvou, jak nahoře vstávají a přecházejí po pokoji, jí připomněly, že i její lenošení skončilo.

Posadila se na kraji postele a znovu se protáhla. Zívla. Sáhla po závěsech a roztáhla je. To je výhoda tak miniaturního bytečku – člověk může sedět a přitom dosáhne prakticky všude. Její bydlení sestávalo z obýváčku jako dlaň, ještě zmenšeného přetékajícími knihovnami, ložnice, kuchyně s jídelnou a koupelny. Po tom, co se loni přistěhoval Vince, tu nebylo těsněji, jak se bála, ale ještě útulněji. Teď to byl jejich domov, ne jenom její.

To pomyšlení se jí líbilo. Přispíval na hypotéku, o účty se dělili, a co zbylo, putovalo na společný účet. Rodiče jí odjakživa tvrdili, že je to jediný možný způsob společné existence.

Zatímco seděla na kraji postele a uvažovala, že se vypraví na záchod, vešel Vince se dvěma hrnky čaje. Často se bavil poznámkami na účet Američanů, kteří mají radši kafe, ale dneska ne. Podal jí hrnek, posadil se opatrně na postel a opřel se o její čelo.

„Co dneska?“ zeptala se.

„Výprava do Chelsea, návštěva pár nových míst, pak zpátky do kanceláře, schůzka s obědem a pak Clerkenwell a setkání s klientem.“ Pohlédl k ní. „A ty? Už sis naplánovala logistiku?“

„Koupelna, kuchyně, obývák. Práce. Oběd u Mertona s Lucy. Domů. Koupelna, kuchyně, obývák.“

„Bacha v předsíni, kolem deváté je tam docela frmol.“

„Ty prostě žárlíš.“

„To si teda piš! Já musím ven za hordama smraďochů, a ty si tu budeš dřepět a makat ve spoďárech.“

„V prádle nikdy nepracuju.“

„Takže nahatá?“

„Na co ty pořád nemyslíš.“ Napila se. Vince vařil dobrý čaj, lepší než ona, a Angela netušila jak to. Tvrdil, že je to tím, že Američané čaj prostě neumějí uvařit. Vyčítala mu, že je rasista, a usnesla se na tom, že čaj prostě chutná líp, když ho uvaří někdo jiný.

„Já myslím jedině na tebe,“ zapředl a sáhl po ní. Odtáhla se a vstala, trochu sebou škubla, jak jí zapraskaly klouby.

„To tvoje cvičení tě ničí,“ poznamenal.

„Říká někdo, kdo běhá závody s elektrickejma překážkama.“

„Aspoň to člověka parádně nabudí.“

Obrátila oči v sloup a vyšla z ložnice do předsíně. Vince už vytáhl vajíčka z lednice a uřízl dva silné plátky chleba. Usmála se. Vážně toho nadrženýho pitomce miluje.

Vlastně už nějakou dobu věděla, že je ten pravý. Vince to věděl taky. Nikdy o tom pořádně nemluvili. Pomyšlení, že spolu zůstanou navěky, bylo zkrátka tak přirozené, že se to probírat nemuselo. Zamilovali se do sebe a zařídili si budoucnost na první dobrou.

Někdy se musela štípnout, aby se přesvědčila, že se jí to jen nezdá.

Angela se bránila osudu mnoha svých přátel a odmítala žít z osmdesáti procent online. Měla stránku na Facebooku, kterou denně několikrát kontrolovala, a udržovala si účet na Twitteru, ale nikdy ho pořádně nepochopila. Sociální sítě skvěle sloužily k udržování kontaktu s rodinou a přáteli v Bostonu, ale nepřipustila, aby ji ovládly. Ráda žila v opravdovém světě.

Telefon s sebou, pravda, nosila prakticky pořád, ale maily jí nehlásil. Používala ho k telefonování a textovkám, a to jí víc než stačilo. S Vincem si obyčejně během dne vyměnili pár zpráv. Byl to příjemný způsob, jak udržovat spojení.

Jak to šlape?

Fajn, obědvám, co kino večer?

Bezva. Lucy si včera pěkně užila.

Kdo je ten šťastnej?

Její manžel. Přivezeš jídlo?

Indii nebo čínu?

To je na tobě.

A pak si tě tak na tři hoďky půjčím.

Takže nic pálivýho.

Vtipkovali, plácali nesmysly, ale oba díky tomu měli pocit, že jsou pořád spolu. Angela se zaculila pokaždé, jakmile jí telefon pípl, a zasmála se, když jí Vince poslal legrační fotku sebe samotného nebo nějakého kolemjdoucího s komentářem.

Jak se do těch kalhot asi narvala?

A koukni na to strniště!

Obama na jehlách.

Kromě těch nepravidelných zpráv trávila většinu dne sama. Zabrala se do výzkumu nebo hleděla z okna, uvažovala o nějakém problému své disertační práce, nebo jen tak… přemýšlela.

Věděla, že má štěstí. Dvanáct táců ročně za to, že sedí a píše, přemýšlí a je sama sobě šéfem. Vince k tomu vydělával slušné peníze, a to znamenalo, že se mohla věnovat své vášni a ambicím. Když byla mladší, snila o tom, že se stane policistkou, ale čím dál postupovala k doktorátu, tím víc považovala za svou budoucnost vyučování a přednášení. Částečně proto, že se jí zdálo užitečné sdílet své vědomosti, ale ještě víc milovala čtení, rozhovory a analýzy případů. Šetření a zpracovávání teorií stanovených jinými.

To ji povzbudilo k tomu, aby rozvíjela vlastní nápady. Přednášení jí dá dostatečnou příležitost pokračovat ve výzkumu, publikovat a možná dokonce psát knihy. Většina lidí by za takové dobré bydlo vraždila. Ostatně stránky knih a materiály, které se jí věčně rozlézaly po jídelním stole, byly plné lidí, kteří zabíjeli doopravdy. Už samotné to pomyšlení v ní vzbudilo chuť pustit se do práce.

„Rozkošné.“

Tím slovem Vince popisoval její okouzlení kriminologií. Jsi rozkošná, říkával, když mu předestřela příběh nějaké vraždy nebo přečetla popis útoku gangu či pouliční bouře končící smrtí a zkázou. Nemyslel to čistě ironicky. Miloval její složitou povahu a ještě víc to, že těmhle stránkám její osobnosti tak docela nerozumí.

Příjemně strávený večer pro něj znamenal nohy na stole a film v televizi.

Ona by raději seděla ve vaně se sklenkou pinotu a knihou o subkulturách, úchylkách a mesiášských komplexech. Spousta lidí se celý život pokouší zjistit, co nutí mysl pracovat. Ji zajímalo to, co ji svádí na scestí. Fascinovalo ji zlo v lidech.

Některé dny se celé dopoledne jenom chystala k práci. Přecházela po bytě, vařila si jeden čaj za druhým, pak se převlékla do něčeho pohodlnějšího, zaskočila si do obchodu na rohu pro balíček sušenek, četla, psala si s Vincem nebo s Lucy nebo s mámou a tátou v Bostonu, opečovávala orchideje.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

PROLOG

O PĚT DNÍ DŘÍVE…

1