Přeložil:

JAN LUSK

Ed McBain: Nokturno

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © Hui Corporation 1997

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2156. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Nocturne vydaného nakladatelstvím

Hodder & Stoughton, Londýn v roce 1997

Český překlad © 2018 Jan Lusk

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0645-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0646-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Ed McBain

Nokturno

Věnováno

Rachel a Avrumovi Ben-Avimu.

Město v této knize není skutečné.

Lidé i místa, vše je smyšlené.

Pouze popis policejní práce je založen

na zavedených vyšetřovacích metodách.

1

Když Carella vešel na služebnu, vyzváněl telefon. Hodiny na zdi ukazovaly tři čtvrtě na dvanáct. V noci.

„Nejsem tady,“ zavrčel Parker a soukal se do kabátu. Carella zvedl telefon.

„Osmdesátý sedmý revír, detektiv Carella.“

A poslouchal.

Do místnosti vešel Hawes a dýchal si na ruce.

„Jedeme tam,“ řekl krátce Carella a zavěsil. Hawes si právě sundával kabát. „Ani se nesvlíkej,“ ukázal Carella směrem na dveře.

Žena ležela hned za dveřmi do bytu. Byla pořád oblečená do norkového kožichu vyšlého z módy. Vlasy měla upravené do loken, jaké se nosily před sedmdesáti lety. Stříbrně modré vlasy. Hnědooranžový kožich. Dnes v noci bylo venku jedenáct pod nulou, přesto však pod kožichem měla jen bavlněné domácí šaty s květinovým vzorem. Na nohou ošoupané boty s briketovými podpatky. Pomačkané punčochy. V pravém uchu naslouchátko. Muselo jí být asi osmdesát pět. Někdo ji dvakrát střelil do hrudi. A někdo také zastřelil její kočku – tlustou mourovatou samici s pocuchanou srstí slepenou krví z rány.

První byli na místě policisté z oddělení vražd. Když dorazili Carella s Hawesem, pořád ještě se dohadovali, co se vlastně stalo.

„Klíče leží támhle na zemi, musel ji sejmout, hned jak vešla dovnitř,“ ukazoval Monoghan.

„Jen co odemkla, hmm,“ přikyvoval Monroe.

V bytě bylo chladno. Oba muži na sobě měli oblečení na ven – černé kabáty, černé klobouky, černé kožené rukavice. V tomto městě byla přítomnost detektivů z oddělení vražd na místě činu povinná, třebaže vlastní vyšetřování připadlo příslušným obvodním detektivům. Monoghan a Monroe se považovali za profesionály v oblasti dohledu a poradenství, za jakési mentory. A pro profesionální mentory z oddělení vražd byla černá tou správnou barvou právě proto, že postrádala jakoukoli barevnost. Jako dva zavalití tučňáci hleděli se skloněnou hlavou a shrbenými rameny dolů na mrtvou ženu na sešlapaném koberci. Když chtěli Carella a Hawes vejít dovnitř, museli se protáhnout kolem nich, aby nešlápli na mrtvolu.

„Podívejme, kdo je tady,“ ucedil Monoghan, aniž se na ně podíval.

Carella a Hawes měli mrazivou náladu. V noci, jaká byla dnes, nestáli ani o radu, ani o dohled, ať už jakýkoli. Chtěli se co nejrychleji pustit do práce.

Ve vzduchu hned za dveřmi byla cítit whisky. To byla první věc, kterou oba detektivové zaregistrovali. Tou druhou byla rozbitá láhev v hnědém papírovém pytlíku, která ležela kousek od kostnaté artritické ruky staré ženy. Ohnuté prsty jim připadaly mimořádně dlouhé.

„Jdete z večírku?“ otázal se Monoghan.

„Jsme tu už dvacet minut,“ dodal nevrle Monroe.

„Velkej večírek?“ dotíral Monoghan.

„Hustej provoz,“ vysvětlil Hawes a pokrčil rameny.

Hawes byl vysoký muž se širokými rameny. Na sobě měl vlněný kabát, který mu poslal strýc z Londýna k posledním Vánocům. Teď bylo dvacátého ledna, Vánoce byly dávno pryč a za chvíli bude jednadvacátého – ale o čas vůbec nešlo. Červené tečky na látce kabátu vypadaly jako jiskry, které mu tam popadaly z vlasů. Tvář měl z venkovního chladu také rudou. Pramen bílých vlasů nad levým spánkem se třpytil jako led. Byla to barva strachu, když ho před dávnými lety pořezal zloděj. Doktor na pohotovosti mu oholil hlavu, aby se dostal k ráně, a vlasy, které mu následně vyrostly kolem jizvy, zůstaly bílé. Ženy tvrdily, že to vypadá velmi sexy. On jim odpovídal, že se to špatně češe.

„Myslíme si, že překvapila zloděje,“ vysvětloval Monroe. „Okno v ložnici je pořád otevřené.“ Kývl tam hlavou. „Nechtěli jsme se ničeho dotýkat, než dorazí technici.“

„Ti snad musí být taky na večírku,“ ušklíbl se Monoghan.

„Požární schodiště je hned za oknem,“ trhl Monroe znovu hlavou. „Tudy se dostal dovnitř.“

„Všichni kromě nás jsou na večírku,“ dodal Monoghan.

„Tadyhle stará paní taky chystala večírek, to je jasný,“ řekl Monroe.

„Flaška levnýho chlastu v pytlíku,“ přikývl Monoghan.

„Musela jít ven, dokud mají obchody s alkoholem otevřeno.“

„Je sobota, mají otevřeno půlku noci.“

„Asi nechtěla riskovat.“

„No, to už ji trápit nemusí.“

„Víte, kdo to je?“ zeptal se Carella.

Rozepnul si kabát a stál teď trochu ohnutý s rukama v kapsách kalhot a prohlížel si mrtvou. Pouze jeho oči prozrazovaly, že cítí bolest. Napadlo ho, že se měl zeptat, kdo to byl. Protože kdosi ji proměnil v mrtvolu ležící v kaluži levné whisky.

„Nechtěli jsme se jí dotýkat, dokud nepřijde doktor,“ řekl Monroe.

Hlavně žádné řeči o večírku, pomyslel si Carella.

„Ten je patrně taky na večírku,“ pospíšil si Monoghan.

Půlnoc přišla a odešla bez fanfáry. Ale ráno bude ještě dlouho vypadat jako noc.

Policejní lékař konstatoval jako příčinu smrti střelná poranění, což nikoho příliš nepřekvapilo. Bylo to ještě předtím, než jeden z techniků nalezl dvě kulky zaryté ve dveřích za mrtvou a další pak v podlahovém prkně za kočkou. Mohly být z osmatřicítky, ale ani profesionální mentoři nechtěli hádat. Technik uložil kulky do sáčku a označil je pro převoz do laboratoře. Na okenním parapetu, rámu ani na venkovním požárním schodišti se nenalezly žádné otisky prstů ani stopy bot. K velké úlevě všech přítomných za sebou technik, když dokončil práci, zavřel okno. Kabáty šly dolů.

Domovník jim řekl, že ta mrtvá žena je paní Helderová. Myslel si, že je to Ruska nebo tak nějak. Nebo Němka, nebyl si jist. Tvrdil, že tu bydlí už skoro tři roky. Velmi tichá osoba, nikdy s ní nebyly potíže. Ale myslí si, že trochu pila.

Bydlela v bytě, kterému se říkalo byt s jednou ložnicí. Většina takovýchto bytů ve městě byly ve skutečnosti garsonky se spacím koutkem, tenhle však měl opravdu oddělenou ložnici, i když maličkou. Ložnice měla okno do ulice, což nebyla žádná výhra, protože hluk automobilových houkaček byl nesnesitelný a neustával ani v této brzké ranní hodině. Tohle nebyla zrovna žádaná část města. Byt paní Helderové se nacházel na Lincolnově ulici, blízko říčního přístavu a rybího trhu, který se táhl od východu na západ přes čtyři bloky.

Směna jim začala čtvrthodinu před půlnocí a skončí ráno v 7:45. V některých amerických městech policie nedržela tyhle takzvané hřbitovní směny. Kriminalistická práce málokdy vyžaduje okamžitou reakci. Výjimkou jsou případy vraždy, kde jakákoli prodleva při vyšetřování dává vrahovi nedocenitelný náskok. V jiných městech drželo ústředí nebo centrála, nebo ať už se to jmenovalo jakkoli, pohotovostní linky, které během minuty vytáhly kteréhokoli detektiva z postele. V tomto městě to fungovalo jinak. Kdykoli na vás přišla řada v rotujícím směnovém plánu, čekal vás měsíc směn, kterým se eufemisticky říkalo ranní, ale ve skutečnosti jste byli v práci v nejhlubších nočních hodinách. Hřbitovní šichta, jak se to obecně a bez příkras nazývalo, naprosto rozházela vaše vnitřní hodiny a poslala k čertu sexuální život. Teď bylo pět minut po půlnoci. Za přesně sedm hodin a čtyřicet minut je vystřídá denní směna a detektivové budou moci jít domů spát. V tuto chvíli se však nacházeli ve stísněném bytě páchnoucím whisky a kočičí močí. Na podlaze v kuchyni se válely rybí kosti a zbytky rybích hlav.

„Proč myslíš, že zastřelil tu kočku?“ zeptal se Monroe.

„Možná na něj štěkala,“ navrhl Monoghan.

„Existujou knížky, kde kočky vyřeší vraždy,“ přitakal Monroe.

„Jsou knížky, kde nejen kočky, ale kdejakej amatér vyřeší vraždu.“

Monroe se podíval na hodinky. „Máte to tu pod kontrolou?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ ujistil ho Carella.

„Kdybyste potřebovali radu nebo dohled, zavolejte. Mezitím nás průběžně informujte.“

„Ve třech kopiích,“ dodal Monoghan.

V ložnici stála manželská postel zakrytá přehozem, který vypadal cizokrajně, a komoda, jež nepochybně pocházela z Evropy, s ozdobnými madly a malovanými šuplíky, boky a vrchem. Zásuvky byly plné spodního prádla, ponožek, punčoch, svetrů a blůz. V nejhořejší se nacházela malovaná plechovka od cukroví a v ní bižuterie.

V místnosti byla jediná skříň s oblečením, které muselo být v módě před dobrými padesáti lety, ale dnes bylo beznadějně mimo a většinou také roztřepené a potrhané. Z šatníku se linul jemný pach zatuchliny a stáří. Stáří šatů a stáří ženy, která je nosila. Z celého místa na ně padal nepopsatelný pocit smutku.

Tiše se dali do práce.

V obývacím pokoji stála lampa se střapcovým stínítkem. Byly tam zarámované černobílé fotografie podivných lidí na cizích místech. Gauč s ozdobně vyřezávanými nohami a zašlými krajkovými dečkami.

Pak tam byl gramofon. Na něm ležela deska o rychlosti 78 otáček. Carella se sehnul, aby si prohlédl starý červený štítek nahrávací společnosti RCA Victor s vyobrazením psa hledícího do trubky staromódního fonografu. Na štítku stálo:

Na stolku vedle gramofonu byla vyskládána sbírka desek. U jedné stěny stál klavír. Klávesy byly pokryté prachem. Bylo zjevné, že na něj už hodně dlouho nikdo nehrál. Když zvedli víko stoličky, našli album plné výstřižků.

U alb s výstřižky vyvstává otázka – vytváří a udržuje je osoba, která je jejich tématem, nebo je sbírá někdo jiný?

Nebylo tu žádné vodítko, kdo pečlivě a pracně vystříhal a nalepil nejrůznější články a setřídil je do alba.

První položkou v albu byl program londýnské Albert Hall, kde třiadvacetiletá ruská pianistka Světlana Ďalovičová prožívala svůj triumfální debut, když hrála Čajkovského klavírní koncert B moll s Leonardem Hornem, který dirigoval Londýnskou filharmonii. Sesbírané reportáže z londýnských Timesů, Spectatoru a Guardianu byly nadšené, označovaly ji za „velkou umělkyni“, „virtuosa“ a velebily její „elektrizující temperament“, „schopnost strhnout publikum“ a „fyzické nadání pro vrcholnou zvučnost a ohromující tempo“.

Kritik z Timesů to vše shrnul: „Klavír pod rukama slečny Ďalovičové byl druhým orchestrem, skoro stejně mocným a rozhodně stejně úchvatným jako ten první, a hudba byla skvostná, barevná a bohatá, že by uspokojila i samotného skladatele. Zde je nutno připomenout, že tak vřelého přijetí se pianistovi v Londýně nedostalo už mnoho sezón, a není pochyb, že se zde vynořil talent, jaký není možné přehlédnout nebo zlehčovat.“

O půl roku později následoval podobně úspěšný koncert v newyorské Carnegie Hall a poté tři koncerty v Evropě – první s orchestrem La Scala v Miláně, další s Orchestre Symphonique de Paris a třetí v Holandsku s Concertgebouw Orchestra. V rychlém sledu zahrála deset recitálů ve Švédsku, Norsku a Dánsku, dalších pět ve Švýcarsku a rok zakončila vystoupením ve Vídni, Budapešti, Praze, Lutychu, Antverpách, Bruselu a znovu v Paříži. Nebylo překvapením, že v březnu následujícího roku se tehdy čtyřiadvacetileté hudební hvězdě dostalo hlavního článku v časopise Time. Fotografie na titulní straně zobrazovala štíhlou blondýnu v černé róbě, sedící u křídla, s dlouhými štíhlými prsty spočívajícími na klaviatuře a se sebevědomým úsměvem na tváři.

Dál listovali stránkami.

Rok za rokem, reportáž za reportáží kritici vyzdvihovali její výjimečné nadání. Ohlasy byly po celém světě stejné. Slova jako „dech beroucí talent“ a „bouřlivé oktávy“ a „podmanivá technika“ a „lví ladnost a síla“ byly všudypřítomné ve všem, co o ní kdy kdo napsal. Jako by kritici a novináři nedokázali najít dostatek slov, jimiž by popsali tuto fenomenální umělkyni. Když jí bylo třicet čtyři, vdala se za rakouského impresária Franze Heldera…

„To je ono,“ ukázal Hawes, „Helderová.“

„Jo.“

… a o rok později porodila své jediné dítě, které pojmenovali Maria po manželově matce. Ve věku čtyřiceti tří let, když Marii bylo osm, přesně dvacet let poté, co se coby mladá ruská dívka prohnala městem jako smršť, se Světlana vrátila do Londýna, aby v Albert Hall odehrála vzpomínkový koncert. Kritika v londýnských Timesech zřetelně postrádala britskou umírněnost a chválila vystoupení jako „velice šťastnou událost“ a dál nazývala Světlanu „divokým tornádem ze stepi“.

Následovala desetiletá pauza v koncertních síních. „Jsem velmi bídná cestovatelka,“ řekla novinářům. „Bojím se létání a ve vlaku nemohu spát. A kromě toho, z mé dcery se stává mladá žena a potřebuje více péče.“

Během této doby se věnovala výlučně nahrávání pro RCA Victor, kde jako první počin zvěčnila na deskách svůj debutový koncert, Čajkovského B moll, a pak Brahmsův D moll, jeden ze svých oblíbených. Interpretovala díla Mozarta, Prokofjeva, Schumanna, Rachmaninova, Beethovena, Liszta a vždy se striktně držela skladatelova záměru. Tato pedantičnost přiměla jednoho kritika obdivně napsat: „Tyto nahrávky odhalují, že Světlana Ďalovičová je zaprvé a především suverénní hráčka, až puntičkářsky dbající o skladatelův výklad.“

Krátce po manželově smrti se triumfálně vrátila na koncertní pódium. Před Carnegie Hall dala přednost dějišti svého prvního úspěchu, londýnské Albert Hall. Vstupenky na toto jediné vystoupení byly vyprodány během hodiny a půl. Její dceři bylo osmnáct, Světlaně padesát tři. Za bouřlivých ovací vestoje odehrála Bachovu-Busoniho tokátu C dur, Schumannovu Fantazii, Scrjabinovu Sonátu č. 9 a Chopinovu Mazurku, Etudu a Baladu. Večer byl naprostým úspěchem.

Jenže potom… Ticho po pěšině.

Tímto koncertem před třiceti lety album končilo. Jako by tato zářící, slavná umělkyně náhle zmizela z povrchu zemského. Až do dneška, kdy žena, kterou domovník znal jako paní Helderovou, ležela mrtvá na podlaze chladného bytu půl hodiny po půlnoci v nejmrazivější noci tohoto roku.

Zavřeli album.

Scénář načrtnutý Monoghanem a Monroem se zdál možný. Žena jde ven koupit si pití. Oknem dovnitř vleze zloděj, který si myslí, že je byt prázdný. Většina bytů je vykradena během dne, kdy se dá spíše předpokládat nepřítomnost obyvatel. Ale nějaký zloděj cucák, jak se říká začátečníkům nebo zoufalým nemehlům, jde na věc, kdykoli ho to popadne, ve dne nebo v noci, když má pocit, že se lup podaří.

Fajn, chlapík nevidí žádná světla, vypáčí okno – i když technici žádné stopy po páčení nenašli – jde dovnitř a jeho oči si zvykají na tmu. Hmatá kolem sebe, když zaslechne rachocení klíče v zámku a pak se otevřou dveře a dovnitř dopadne světlo. Ve dveřích stojí tahle vyplašená stará babka s hnědým papírovým pytlíkem v jedné ruce a kabelkou v druhé. Zloděj zpanikaří. Vystřelí, než žena stačí vykřiknout. Když už je v tom, zastřelí i kočku. Chlap dole v chodbě slyší výstřely a začne křičet. Domovník běží nahoru a volá na policii. Tou dobou už je zloděj dávno z okna venku a pryč.

„Chcete tu kabelku?“ zeptal se jeden z techniků. „My jsme s ní hotoví.“

Carella, který se s Hawesem probíral obsahem malého stolku v obýváku, se otočil. „Nějaké otisky?“

„Jenom pár. Nejspíš patří oběti.“

„Co bylo vevnitř?“

„Nic. Je prázdná.“

„Prázdná?“

„Pachatel musel vysypat obsah na zem a všechno sebrat.“

Carella to zvážil.

„Jako že ji nejdřív zastřelil? A pak vysypal kabelku a všechno sesbíral? Tak to myslíte?“

„No… jo.“ I jemu to znělo absurdně.

„Proč prostě neutekl i s kabelkou?“

„Občas dělají divný věci.“

„Jasně,“ vydechl Carella. Uvažoval, jestli v kabelce byly peníze, když šla stará paní ven koupit si láhev. „Půjčte mi to,“ řekl.

Technik mu podal kabelku. Carella do ní nahlédl a pak ji obrátil. Nic z ní nevypadlo. Znovu se podíval dovnitř. Nic.

„Steve?“

Cotton Hawes ho volal od stolu.

„Peněženka,“ řekl a zvedl ji do vzduchu.

V peněžence byla karta Visa a osobní průkaz na jméno Světlana Helderová s fotografií v levém horním rohu. Kromě toho tam bylo sto dolarů v deseti-, pěti- a jednodolarových bankovkách. Carella přemýšlel, jestli mrtvá neměla v místním obchodu s lihovinami otevřený účet.

„Promiňte,“ řekla žena stojící hned před bytem, když vyšli na chodbu.

Hawes si ji prohlédl.

Odhadoval ji na dvacet sedm, dvacet osm let, štíhlá tmavovlasá žena s mírně exotickými rysy prozrazujícími původ z Blízkého východu nebo minimálně Středomoří. Velmi tmavé hnědé oči. Žádný make-up ani nalakované nehty. Choulila se do vlněného přehozu, pod nímž prosvítal župan. Na nohou měla červené kostkované pantofle lemované jehněčí kůží. Tady na chodbě bylo o něco tepleji než venku na ulici. Ale ne o moc. Většina domů v tomto městě o půlnoci vypíná topení. Teď bylo tři čtvrtě na jednu.

„Vy jste od policie?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl Carella.

„Jsem její sousedka.“

Čekali.

„Karen Toddová.“

„Detektiv Carella. Můj parťák, detektiv Hawes.“

Ani jeden z mužů jí nenabídl ruku. Nikoli proto, že by byli mužští šovinisté, ale zkrátka proto, že policisté si zřídkakdy potřásají rukama s takzvanými civilisty. Někteří také nikdy nenosí deštník. Když v padajícím dešti uvidíte na ulici chlápka, jak stojí na rohu s rukama v kapsách, téměř jistě je to policajt v civilu.

„Byla jsem venku,“ řekla Karen. „Domovník mi prozradil, že ji někdo zabil.“

„Ano, to je pravda,“ přitakal Carella a pozoroval její oči. Nic se v nich nepohnulo. Téměř nepostřehnutelně přikývla.

„Proč by jí chtěl někdo ublížit?“ zeptala se. „Taková jemná duše.“

„Jak dobře jste ji znala?“ otázal se Hawes.

„Jen zběžně. Bývala to slavná pianistka, věděli jste to? Světlana Ďalovičová. Pod tím jménem hrála.“

Pianistka, pomyslel si Hawes. Vynikající umělkyně, která se dostala na titulní stránku časopisu Time. Pianistka.

„Ruce má celé zkroucené,“ potřásla Karen hlavou.

Detektivové na ni pohlédli.

„Artróza. Řekla mi, že ji neustále něco bolí. Všimli jste si, že láhve s prostředky tišícími bolest nejdou otevřít? To je proto, že Amerika je plná lumpů, kteří chtějí ubližovat lidem. Kdo by chtěl ublížit jí?“ znovu zavrtěla hlavou. „Už tak žila v bolesti. Artróza. Jednou jsem s ní byla u doktora. Řekl mi, že jí předepíše Voltaren, protože Naprosyn už nezabírá. Musel jí neustále zvyšovat dávky, bylo to tak smutné.“

„Jak dlouho jste ji znala?“ zeptal se Carella.

Je to vlastně jiným způsobem položená otázka, jak dobře jste ji znala. Ani na okamžik ho nenapadlo, že by Karen Toddová měla něco společného s vraždou staré paní z vedlejšího bytu, ale máma mu vštěpovala do hlavy, že každý je podezřelý, dokud se jeho slova neprověří. Nebo její slova. I když dnešní politická korektnost by to podala: „Každý je podezřelý, dokud se jejich slova neprověří.“ Což je horší než hrát si s láhvemi v regálech supermarketu – a navíc je to gramaticky špatně.

„Seznámila jsem se s ní, když jsem se přistěhovala,“ vysvětlovala Karen.

„Kdy to bylo?“

„Předloni v říjnu. Konkrétně patnáctého.“

Den narození významných lidí, pomyslel si Hawes, ale nic neřekl.

„Teď už tu bydlím víc než rok. Čtrnáct měsíců. Srdečně mě přivítala krajícem chleba a slánkou. Prý to přináší štěstí. Pocházela z Ruska, víte. Je to jejich tradice. My v Americe už žádné tradice nemáme.“

Mýlí se, pomyslel si Carella. Vraždění se stalo tradicí.

„Bývala tam velkou hvězdou,“ pokračovala Karen. „No, tady vlastně taky.“

Špatné slovní návyky, pomyslel si Hawes.

„Vyprávěla mi o tom, jak hrála pro smetánku po celém světě. Měla spoustu vzpomínek.“

„Kdy vám ty příběhy vyprávěla?“

„Po odpolednech. Čas od času jsme si spolu daly čaj.“

„V jejím bytě?“

„Ano. To byla další tradice. Čas na čaj. Měla nádhernou čajovou soupravu. Já jsem musela nalévat, protože se jí třásly ruce. Vždycky jsme si sedly a poslouchaly nahrávky z jejích slavných dob. A usrkávaly čaj. Pozdě odpoledne. Nějak mi to připomnělo T. S. Eliota.“

I mně, pomyslel si Hawes, ale ani teď nic neřekl.

„Takže když jste říkala, že jste spolu jen hovořily,“ nadhodil Carella, „počítala jste do toho i tyhle návštěvy u ní v bytě…“

„Ach ano.“

„… kdy jste spolu poslouchaly hudbu.“

„Ano. Občas i u mě. Někdy jsem ji pozvala na večer. Daly jsme si spolu večeři. Byla sama a osamělá a… prostě, nechtěla jsem, aby začala pít moc brzy. O nocích popíjela víc a víc.“

„Jak moc?“

„No… vlastně začala hned ráno po probuzení. Ale v noci… někdy se zkrátka zpila do bezvědomí.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Motto

1