Gustáv Murín

Mikuláš Černák-Boss slovom aj obrazom

(aktualizované a doplnené podľa knihy G. Murína: BOSS VŠETKÝCH BOSSOV – MIKULÁŠ ČERNÁK, vyd. Marenčin PT, 2010

a doplnené o rozhovory G. Murína v knihe: MIKULÁŠ ČERNÁK, vyd. Marenčin PT, 2010)

Text © Gustáv Murín, 2014

Grafická úprava a návrh obálky epub © Štefan Jakubík, 2014

Vydalo: © iAdverti publishing 2014

epub produced by: © iAdverti publishing 2014

Foto z archívu M. Černáka s jeho súhlasom, ako aj z jemu venovanej oficiálnej FCB stránky.

foto: archív autora

ilustračné foto: istockphoto, dreamstime,

video: TV Bratislava

All rights reserved.

www.iadverti.com

Vydavateľ urobil všetky kroky na zistenie totožnosti autorov použitých fotografii a na získanie súhlasu k ich použitiu. Ak sa vyskytuje v knihe fotografické, alebo iné dielo, ktoré nebolo autorsky vysporiadané a ste preukázateľne nositeľom autorských práv, prosím, obráťte sa na vydavateľa.

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN-978-80-8148-636-4

Všetky tu opísané osoby a udalosti sú už verejnosti známe a ich činy boli priebežne zverejňované v rôznych slovenských i českých médiách, ktorých rozšírený výpočet (obsahujúci takmer 500 citácií) nájdete v závere knihy. Ide teda o mediálny obraz danej doby – nepíše sa tu o tom, ako sa v knihe spomínané deje bez akýchkoľvek pochybností stali, ale ako o nich referovali médiá.

Jednotlivé správy či reportáže sa od seba môžu dokonca aj v opise jedinej udalosti líšiť. Profesionálni novinári či ich informátori, ale aj svedkovia a aktéri súdnych procesov vychádzali z dobových vedomostí a mohli sa v niektorých detailoch mýliť. Nielen oni, ale ani polícia, prokuratúra a súdy sa vo viacerých prípadoch nedokázali zhodnúť na jednoznačnej rekonštrukcii týchto dramatických udalostí. Ako sa presvedčíte, ani súdne rozhodnutia nebývajú konečné a môžu sa v rozsudku zmeniť na opačné.

Táto kniha nie je obžalobný spis, je to dobová kronika jednej krvavej etapy tejto spoločnosti, vychádzajúca z verejne dostupných informačných zdrojov. Neslúži na usvedčovanie vinníkov, ale na pamiatku obetí a je varovaním pred ďalšími obeťami organizovaného zločinu.

PREDHOVOR AUTORA

TOTO JE PRÍBEH muža, ktorý robil všetko inak, a predsa skončil predvídateľne. Mikuláš Černák je výnimočná postava zločinu na Slovensku – najobávanejší mafián svojej doby, na ktorom sa názorne ukazovali vzostupy a pády politickej scény Slovenska, biedy i výhry justície a radikálne premeny spoločenského pozadia zločinu. Výnimočná je aj jeho priama konfrontácia s vtedajším premiérom Slovenska, manévre prokuratúry, aby ho udržali vo väzbe, zrada jeho najbližších i absurdné príklady žien schopných obdivovať ho a okázalo prehliadať jeho beštiálne činy. „V tej dobe sme veľa vecí vnímali úplne inak,“ sám spätne bilancuje, „S odstupom času si skutočne človek uvedomuje, že cena za dočasný úspech a blahobyt bola priveľká, pretože každé ráno keď ste sa zobudili, boli ste jednou nohou na cintoríne alebo v base.“

Svoju kandidatúru na hlavu zločineckého podsvetia Černák nikdy nahlas neohlásil, a tak Tóth a jeho panďácky gang na juhovýchode Slovenska nemuseli tušiť, že sú medzi prvými na zozname jeho mocenských ťahov. Ani všemocný košický boss Holub netušil, že ide na stretnutie s Černákom v bratislavskom hoteli Danube ako na popravu. A Černák dokázal nájsť medzi jeho najbližšími lojálneho následníka, ešte kým Holub žil. Východ Slovenska bol tak prekvapujúco rýchlo dobytý. Na juhu sa mu podriadil brutálny, násilnícky Pápay, ktorému za to pomohol zbaviť sa predošlého bossa Šipoša. Pre spriaznený gang bratov Mellovcov, prepojený s dubnickým Ošom Kucmerkom, vyčistil juhozápad Slovenska od „Tigra“ Novotného. Na severozápade s centrom v Žiline dal na prospech Malého Fera Salingera, s ktorým zdieľal nielen záľubu v chove tigrov, streleckým cvičením na pravé poludnie zlikvidovať bossa Gorilu. Na severovýchode si veľmi dobre rozumel s popradským bossom Reichelom a výtečníkmi z Kežmarku. Kým nad inými impériami slnko nikdy nezapadalo, nad touto ríšou zla sa nemala nikdy zdvihnúť temná noc násilia a strachu.

GUSTÁV MURÍN, 2014

Z BITKÁRA MAFIÁN

AK O BOSSOCH podsvetia obecne platí, že zvyčajne nerobia špinavú prácu a do zabíjania sa osobne nehrnú, Černák je výnimka. Ak môžeme veriť svedectvám jeho najbližších komplicov, tak sa vraždami chválil a vo vraždení sa vyžíval. Navyše mal zvrátený zmysel pre humor, keď si neodpustil vtipkovať ani pri tých najkrvavejších zločinoch.

Svedkovia na Černákovom procese na jeseň 2008 opisovali, ako hrdo vyhlasoval, že ním vynesený smrteľný rozsudok je účinnejší než rakovina. Vymyslel vraj aj ďalšie výstižné prirovnanie – všetkými obeťami, ktoré osobne zabil alebo dal zabiť, by vraj zaplnil autobus. Pozoruhodné prirovnanie na bývalého vodiča autobusu! Isté však je, že v mafiánskych kruhoch malo stretnutie v Černákom naozaj pričasto smrteľné následky s efektom rakovinovej definitívy. Černák pôsobil ako mor v slovenskom podsvetí. Po rokoch si na to pred novinármi z Plus 7 dní takto zaspomínal: „Niektorí ľudia zmizli na druhý deň, čo sa s nami stretli v reštaurácii, a niektorí... Áno, máte pravdu. Niektorých zavraždili práve vtedy, keď som s nimi sedel pri stole. “ A pri tej spomienke sa Černák pobavene zasmial...

Mikuláš Černák má aj ďalší prím. O jeho závratnej kariére „podnikateľa“ (pričom už aj sám pripustil, že „podnikal“ hlavne ako člen podsvetia) vyšli už desiatky článkov a stovky novinových správ, či televíznych a rozhlasových komentárov. Vďaka tomu sa nám snáď podarí poskladať mediálny obraz najznámejšieho už právoplatne na doživotie odsúdeného bývalého najvyššieho mafiánskeho bossa celého Slovenska.

Premena Miťa na Mikiho

Podľa podrobnej rekapitulácie jeho mladosti v časopise Život začínal ako priemerný dedinský chalan s bežnými záľubami v motorkách a hre na gitaru. Keď na školskom výlete zatiahol vo vlaku za brzdu, ešte sa to prepieklo. Podľa kamaráta z mladosti bol do štrnástich rokov „nevýrazným, priemerným chalanom z Horehronia, bez výnimočných schopností“. Vtedy prišiel tragicky o otca, dokonca sa hovorilo, že niekto mohol mať jeho smrť aj na svedomí, ale podľa odborných posudkov išlo o rakovinu. Černákov otec vládol doma tvrdou rukou. Zostali po ňom dvaja synovia. Matka pracovala v Pohorelskej Maši pri postihnutých deťoch. Nikdy nelyžoval, hoci Telgárt je na lyžovačky ako stvorený. Nehrával ani futbal. Hokej bol asi jediný šport, ktorý ho v detských rokoch bavil. Hral ho za školu. „Bol skôr zručný typ na technické veci, mával motorky, vedel si ich opravovať. Okrem gitary ho bavila harmonika, hrával na nej ľudovky. Len býval trochu výbušný, rýchle sa nahneval,“ tvrdia miestni.

Jeho prvým autom bolo, vzhľadom k tým ďalším, komické autíčko značky Trabant, čo neskôr okomentoval: „Áno, mal som ako prvé auto značky Trabant. Bolo to v poslednom ročníku základnej školy, keď mi to rodičia povolili s tým, že vozidlo bolo nepojazdné. Keďže mojou záľubou boli autá, tak som im sľúbil, že sa na tom Trabante budem učiť opravovať autá. No ja som ho potajomky opravil a vybrali sme sa na ňom so spolužiakmi do susednej dediny na diskotéku. Bolo nás sedem, piati sedeli v aute a dvaja v kufri. Keď sme si takúto cestu na diskotéku zopakovali, tak cestou späť nás zastavila hliadka, a keď videli, aká je v nej posádka, mysleli si, že tých dvoch v kufri sme uniesli. Samozrejme, že to dopadlo zle, lebo o týždeň bol Trabant predaný a ja som mal zákaz vychádzok.“

Podľa jeho bývalého učiteľa mal trochu nadváhu: „... ale asi v ôsmom ročníku začal mať záujem o zápasenie, karate. S bratom Vladom si doma porobili kadejaké posilňovacie zariadenia – napríklad palicu s dvoma kolesami, ktorú dvíhali ako činku. Neskôr mal naozaj dobrú kondíciu.“ A práve tú kondíciu začal nadužívať nesprávnym smerom.

Na krivých chodníčkoch

V 90-tych rokoch sa na Slovensku objavilo viacero bratských dvojíc, ktoré pôsobili v tzv. podsvetí, respektíve na seba upozornili – bratia Danišovci, Diničovci, Mellovci, Holáňovci, Boržovci, Holubovci, či Chromiakovci. Černák však spoluúčasť svojho brata na jeho mafiánskom živote popiera: „Brat sa staral o niektoré prevádzky, ktoré predstavovali moje podnikateľské aktivity, bol mi oporou, aj keď sa aktívne nezapájal do mojich aktivít.“

To potvrdzuje aj JUDr. Ján Gereg, ktorý Černákovho brata krátko zastupoval: „Vstúpil som do odvolacieho konania, keď nebol spokojný so svojím vtedajším obhajcom. Mladší brat nebol zainteresovaný do priamych aktivít Mikuláša Černáka a ani navonok nepôsobil tak autoritatívne ako jeho starší brat.“

Zlú povesť Mikuláš Černák získal až počas učňovky, keď býval na internáte Stavoindustrie v Banskej Bystrici. V nedeľu chodieval na pracovný týždeň z domu a vo vlaku si robil z cestujúcich nedobrovoľných figurantov v pästnom ringu. „Dal sa dokopy ešte s jedným chlapcom zo Šumiaca, a vtedy už boli náznaky, že je to človek, ktorý nemá zábrany niekoho zbiť,“ spomenul si jeho rovesník pre časopis Život. Černák rád provokoval, aby potom využil svoju brutálnu silu. Takto sa predviedol aj na školskom výlete, kde sa objavili cudzí chalani. „Miťo povedal jednému – čo čumíš. Ten mu trochu drzo odpovedal, a to robiť nemal. O chvíľu ležal v kaluži krvi. Takú bitku do krvi som videl prvýkrát v živote.“

Černák krátko robil v Banskej Bystrici v dielni, potom jazdil na nákladnej Tatrovke. Ale vrátil sa do rodného Telgártu, aby nastúpil ako vodič terénneho gazíka na miestnom družstve. „Mali sme rumunské terénne auto ARO. Vozil šéfov družstva, ale aj pastierov, keď ich bolo treba vyviezť na salaš. Netváril sa ako veľkopanský kočiš, nebol s ním jediný problém. Vtedy to bol riadny človek,“ hovorí bývalý Černákov kolega z družstva. Neskôr bol šoférom autobusu pravidelnej linky. Asi by ním aj zostal, nebyť radikálnej zmeny politického režimu. Po roku 1989 sa pre silných chlapíkov bez zábran otvárali nevídané možnosti.

Prvý kapitál Černák nahromadil spolu s bratom Vladimírom. Sám o tom povedal: „Brat vykonával základnú vojenskú službu v roku 1989 v Tachove. V tom čase sa po zmene spoločenského zriadenia v roku 1989 otvorili možnosti ísť pracovať do zahraničia, čo som využil, kúpil som kolesový traktor LKV, a keď bratovi skončila základná vojenská služba, pricestoval do Nemecka za mnou a pracovali sme v lese spolu cez jednu pražskú firmu ako súkromníci.“

Telgárt, Černákovo rodisko, sa dnes prirovnáva k Sicílii. Jeho rovesník z mladosti pre médiá povedal: „Postupne sa z neho stávalo niečo ako rozprávková bytosť.“

Pripisovali mu dokonca „vyriešenie“ rómskeho problému tým, že im vraj zakázal vychádzať po siedmej hodine večer a vďaka tomu bol s nimi pokoj. Znie priam neuveriteľne, že by sa tak (v zhode s mafiánskym ideálom) správal ako miestny vládca, ktorý svojimi rozhodnutiami nahrádza štát. Sám to popiera: „Je to úplná hlúposť, lebo ja som mal v rómskej komunite veľa priateľov, dokonca v mojej rodnej obci som mal v susedstve Rómov, s ktorými som vždy vychádzal priateľsky a nenálepkoval som ich podľa farby pleti alebo iných kritérií. Posudzujem ľudí podľa ich charakterových vlastností, a nie podľa výzoru.“

Či chcel alebo nie, legenda sa už zrodila. Každý o ňom rozprával viac či menej pravdivé historky, až sa o ňom začalo hovoriť so strachom. „Keď som ho v roku 1993 stretol na polícii v Banskej Bystrici na dopravnom inšpektoráte, kde sa prihlasujú autá, všetci stáli v rade. Len on išiel dopredu a dvere sa pred ním otvárali,“ tvrdí obyvateľ Telgártu. „Dodnes si sám neviem odpovedať na otázku, či taký, ako sa hovorilo, bol od začiatku, alebo sa len šíriacej povesti zlého muža prispôsobil a začal ju využívať.“ V tých časoch sa malí chlapci dávali u holiča strihať „na Černáka“. Aj exoti, ktorých v živote nestretol, sa chválili, že ho poznajú, a teda sú pod jeho ochranou. Tým sa oháňali dokonca vraj v jednom dokumentovanom prípade už aj deti na základnej škole. Ako miestny Jánošík ovládol najskôr Telgárt, potom Brezno a Banskú Bystricu, nakoniec celé Slovensko.

Rozhodujúcim zlomom životnej dráhy Černáka malo byť stretnutie s Milošom Kaštanom. V mafiánskej hierarchii tak bojovník našiel svojho ekonóma. Kaštan bol ambiciózny a pracovitý, ale Nežná revolúcia mu tiež otvorila oči. Ako bývalý zamestnanec známeho banskobystrického mäsiara Čupku mal užitočné kontakty. Do trojlístka pribudol ďalší kumpán menom Kán. Základ budúcej obávanej mafiánskej bandy teda tvorili Mikuláš Černák, Ján Kán a Miloš Kaštan.

Miloš Kaštan

S Kaštanom sa Černák poznal už dávnejšie. Zoznámili sa ako učňovkári, keď chodili každý deň rovnakým vlakom do školy v Brezne. V roku 1985 spolu ukradli z výkladu lučeneckého obchodného domu Prior magnetofón a pánsky oblek. V tom istom roku aj rádio z havarovanej škodovky. Policajti ich pristihli, ako kradnú pneumatiky z cudzieho Trabanta. Černák sa bránil, že pichol gumu a nemá rezervu. Potom začal načierno kupovať pušky. Keď ho polícia obvinila z nedovoleného ozbrojovania, vyhováral sa, že mu učarovalo poľovníctvo. Inokedy v reštaurácii hotela Telgárt prerazil spolustolovníkovi čeľusť a kamarát Kaštan prešiel opilca ležiaceho na ceste. Delikty pribúdali, ale až Nežná revolúcia v roku 1989 otvorila týmto výtečníkom dovtedy netušené možnosti.

Černákova vízia bola jasná: „Nebolo to ľahké a väčšinou sa vodcami stávajú ľudia so silnou vôľou a pevnými zásadami, u ktorých absentuje v povahových vlastnostiach zbabelosť, strach a vlastnosti, kde dominuje labilnosť a zrada. Musí ísť o silnú osobnosť, ktorá pôsobí prirodzeným rešpektom, vie zjednocovať skupiny ľudí a vie im zabezpečiť určité istoty, či už ekonomického charakteru alebo iné...“

Černák bol pozoruhodný schopnosťou cynicky žartovať aj v tých najdrastickejších okamihoch krvavých popráv. To vysvetľujú súdny znalci z klinickej a forenznej psychológie, prof. PhDr. Anton Heretik, CSc., a prof. MUDr. Vladimír Novotný, CSc.: „Žartovanie nie je neobvyklé u ľudí s dissociálnou poruchou osobnosti, je prejavom zníženej empatie a cynizmu. Zjavne môže urobiť veľký dojem na spolupáchateľov so slabším žalúdkom. S touto charakteristikou však korešponduje aj absolútna absencia ľútosti. Aj človek, ktorý popiera nejaký trestný čin, vyjadrí často aspoň formálnu ľútosť.“

Černák mal však aj pozoruhodné zásady: „Môj názor na alkohol a drogy bol známy, hlavne čo sa týkalo drog. Bol som vždy proti, a to bol tiež jeden zo sporov alebo rozdielnych názorov medzi mnou a Milošom Kaštanom, ktorý podľa mňa drogy tajne užíval, mám však za to, že aj distribuoval. Dnes však ako svedok, ktorý svedčí proti mne, je zrejme políciou tolerovaný.“

Boj o teritórium

Na úvod začali nenápadne, zakladaním firiem. Kaštan o tom Ľudmile Lackovej pre Plus 7 dní povedal: „Miki prispel nejakou sumou na rozbehnutie firmy. Ale nemyslite si, že priniesol milióny v kufríku. V tom čase na tom tak dobre nebol.“

Bol to asi Kaštan, kto prišiel na nijako objavnú myšlienku, že výpalníctvo sa najlepšie zakrýva oficiálnou Civilnou bezpečnostnou službou (CBS). Tak vznikla povestná Security 3. Černák neskôr v prípravnom konaní súdu s ním detailne popísal spôsob, akým sa vyzbrojili. Pištole bez výrobných čísel, väčšinou kalibru 7 mm alebo 9 mm, kupovali za 15-tisíc Sk (cca 500 €). Sami na ne vyrazili čísla tak, aby súhlasili s falošným zbrojným pasom, ktorý mali k dispozícii. Kontrol sa veľmi nemuseli báť, veď licenciu vraj dostali vďaka nadštandardným vzťahom s tajnou službou SIS, vedenou vtedy Ivanom Lexom, čo vo svojej správe pre SNR potvrdil aj jeho nástupca Vladimír Mitro slovami: „Nerád, ale musím potvrdiť prepojenie SIS s organizovaným zločinom. Písomné vyjadrenia príslušníkov priamo potvrdzujú prepojenie vedenia služby prostredníctvom 52. oddelenia vnútorného spravodajstva s osobami z prostredia organizovaného zločinu.“

Černákovci však neboli jediní silní v meste. Už pred nimi boli prvou organizovanou skupinou, ktorá istý čas ovládala Banskú Bystricu, karatisti. Táto skupina bola umiernenejšia, robili ochrankárov a vyhadzovačov v baroch. Od roku 1993 začali byť vytláčaní konkurenčnou skupinou, kam patrili aj bratia Černákovci. Ich najaktívnejšími kumpánmi boli Házy s Lábošom. Tí dvaja súboj o teritórium neprežili. Láboša asi v roku 1993 dopichali na smrť v hoteli Biotika. Bývalý mäsiar Házy prešiel k bratislavskému gangu bratov Diničovcov a po ich násilnej smrti ho našli v roku 1998 so zviazanými rukami zastreleného v Bratislave.

Černák na nich spomína: „Házyho som spoznal v roku 1994. Práve sa vrátil z väzby, kde bol za neuhradené faktúry rôznym firmám. Robil s Milošom Kaštanom faktúrové podvody, za čo bol neskôr aj právoplatne odsúdený. Keď sa vrátil z výkonu trestu koncom roku 1997, tak som bol pri tom, keď si došiel pýtať odškodné za mlčanie od Miloša Kaštana. Ten mu niečo dal, no keď mňa zavreli, tak mu to Kaštan odplatil tak, že sa pridal k tým, ktorí ´poľovali´ na bratov Diničovcov, a keďže im v tom čase robil Házy ochranku, tak Kaštan podhodil aj Házyho, aby ho zavraždili spolu s Diničovcami. Házy Kaštanovi dôveroval. Láboš pochádzal z našej dediny Telgárt, a tak ako ďalší bol radovým zamestnancom, ´vojakom´... Láboš bol zavraždený zrejme na príkaz jedného zo šéfov SBS, ktorá pôsobila v regióne Brezno, Krpáčovo a okolie, následne bol popravený za túto likvidáciu Láboša aj ten, kto dal na ňu príkaz.“

Table of Contents

Title Page

PREDHOVOR AUTORA

Z BITKÁRA MAFIÁN

Premena Miťa na Mikiho

Na krivých chodníčkoch

Boj o teritórium

Ako chutí krv

OBCHODNÍK SO STRACHOM

HORŠÍ NEŽ RAKOVINA

NA VLASTNÚ PÄSŤ

ZAČIATOK ČERNÁKOVHO KONCA

PRVÝ VEĽKÝ PROCES

VEREJNÝ NEPRIATEĽ Č. 1

DRUHÝ VEĽKÝ PROCES

ČERNÁK AKO FENOMÉN

VŠETKO JE INAK?