Cristina Caboniová

Tajemné

cesty

parfémů

„Štěstí není ničím jiným než vůní naší duše.“

Coco Chanel

JOTA / 2017

Il Sentiero dei Profumi

Licenční smlouvu na vydání knihy zprostředkovala agentura

Laura Ceccacci Agency S.r.l.

© Cristina Caboni, 2014

Translation © Hana Voráčová, 2017

© nakladatelství jota, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-222-5

ISBN mobi 978-80-7565-223-2

Pověz mi, ženo, kde ukrýváš své tajemství,

ženo, kalná vodo, průsvitná tího,

čím víc se svlékáš, tím jsi tajemnější,

v čem tkví síla tvé bezbranné nádhery,

tvá oslnivá výzbroj krásy…

Tomás Segovia

Všem ženám mého života,

matce, sestrám,

dcerám a přítelkyním.

Tato kniha je pro ně.

Prolog

Růžové dřevo. Vůně sladká a ovocná, s lehce kořenitými tóny.

Vůně důvěry a klidu.

Evokuje sladkou bolest očekávání a naděje.

„Zavři oči, maličká.“

„Takhle, babičko?“

„Ano, Eleno, tak. A teď to zkus tak, jak jsem tě to naučila.“

Uprostřed potemnělé místnosti stojí u stolu děvčátko se zavřenýma očima. Její drobné prstíky klouzají po lesklém povrchu stolní desky a zachytí se jeho zaoblené hrany. Esence uložené v ampulích, které pokrývají celou jednu stěnu místnosti, nejsou tím, co cítí nejsilněji.

Nejsilněji cítí babiččinu netrpělivost. A vlastní strach.

„Takže?“

„Zkouším to.“

Stařena sevřela rty. Pach její zloby je štiplavý, připomíná kouř hořícího dřeva jen těsně před zpopelněním. Za minutu ji udeří a pak odejde. Elena už to zná, musí ještě chvíli vydržet, ještě malou chvíli.

„Snaž se, musíš se soustředit. A zavři oči, jak jsem ti řekla!“

Pohlavek jí jen mírně rozcuchal vlasy. Nebyl opravdový, byl jen jako, jako všechno ostatní. Jako výmysly, kterými ji babička krmila, stejně jako ty, které občas napadaly Elenu.

„Tak mi řekni, co to je!“

Ztrácela trpělivost a pod nosem jí třepala zkumavkou plnou esence. Ale nečekala od ní jednoduchou odpověď. Chtěla něco víc. Něco, co jí Elena neměla v úmyslu dát.

„Rozmarýn, tymián, sporýš.“

Další pohlavek.

V krku ji pálily slzy. Ale nepodvolila se. A aby si dodala odvahy, začala si prozpěvovat oblíbenou melodii.

„Ne, ne. Takhle Dokonalý parfém nenajdeš. Nezůstávej mimo něj. Vstup dovnitř, hledej ho… Je tvojí součástí, musíš poslouchat, co ti našeptává, musíš ho chápat, milovat ho. Zkus to ještě jednou a tentokrát se soustřeď!“

Ale Elena už vůně nemá ráda. Už nechce vidět ty louky podél řeky, kam ji vodila jako malou její matka. Nechce naslouchat zvukům rostoucí trávy ani plynoucí vody. Nechce cítit pohledy malých žabiček pozorujících ji zpod rákosí.

Znovu zavřela oči a zatnula zuby. Je rozhodnutá se všem těm vůním bránit. Ale najednou za očními víčky prolétla temnotou jiskra.

„Rozmarýn je bílý.“

Babička vytřeštila oči. „Konečně,“ zašeptala a v očích se jí radostně zablýsklo. „Proč? Vyprávěj mi o něm.“

Elena otevřela pusu a pocity nechala proudit dovnitř, zaplnily jí mysl a duši.

Rozmarýn se proměnil v barvu. Cítila ho na špičce jazyka, dostal se jí pod kůži a po zádech jí přeběhl mráz. Bílá se postupně měnila v červenou a přecházela ve fialovou.

Vyděšeně zavřela oči.

„Ne! To nechci! To nechci!“

Utíkala pryč a babička se za ní jen překvapeně dívala. Zamračila se, zakroutila hlavou a unaveně usedla na židli. Dlouze si povzdychla, zase vstala a rozevřela okenice.

Do laboratoře, která patří Rossiniům již více než tři staletí, proniklo unavené podvečerní světlo.

Lucia zamířila ke kredenci z masivního dřeva, zabírající celou jednu stěnu místnosti. Vytáhla z kapsy pláště klíč a nechala ho vklouznout do zámku. Když otevřela středová dvířka, lehká vůně lučních bylin se smíchala s vůní vanilky, přítomné v místnosti, a vzápětí o sobě daly vědět i svěží citrusové tóny.

Omámená symfonií kontrastních vonných látek pohladila hřbety před sebou vyskládaných knih. Pak si jednu z nich opatrně vytáhla. Přitiskla si ji na chvíli k prsům, a když usedla ke stolu z leštěného dřeva, otevřela ji a beze spěchu jí listovala. Prsty se jí míhaly po zažloutlých stránkách stejně jako mnoha předchozím ženám z rodiny, pátrajícím po stopách Dokonalého parfému.

Vypadalo to, jako by Lucia něco hledala. Bohužel nenašla nic, čím by mohla své malé vnučce vysvětlit, že vůně nejsou něčím, co si člověk může vybrat.

Vůně je cesta. Následovat ji znamená objevit vlastní duši.

1.

Dubový mech. Vůně intenzivní, pronikavá, atavistická. Vůně stability a síly. Odhání zklamání, které zatěžuje duši, když se vědomí vlastní chyby proměňuje v tíživý klam. Oslabuje smutek z toho, co mohlo být, a není.

Pach vzlínající z řeky Arno byl suchý. Smrděl zplesnivělou moukou a byl odporný jako zklamání, které ji uvnitř svíralo.

Elena Rossiniová se schoulila. Pozorovala řeku před sebou, jež v suchém létě, v němž se déšť ukázal jen výjimečně, byla vyprahlá a jen ztěžka plynula.

„Nejsou vidět vůbec žádné hvězdy,“ posteskla si po dlouhém pohledu k černé obloze.

A přesto jeden světelný paprsek občas pronikl teplou zářijovou nocí a zatřpytil se na lesklém kovovém povrchu zámečků lásky, které se hromadily na kovovém zábradlí jako myšlenky, jež se jí jedna přes druhou honily hlavou.

Natáhla ruku a dotkla se ukazováčkem jednoho z těch předmětů, jimiž si zamilovaní slibují lásku na věčnost a snaží se tím vzdorovat toku nemilosrdného času.

Matteo vybral velký a robustní zámeček, zamknul ho před ní a klíč hodil do řeky. Elena si ještě teď pamatovala chuť jeho polibku, který jí dal před tím, než ji požádal, aby s ním začala žít.

Ztuhla.

A dnes už je ex snoubencem, ex společníkem, ex spoustou věcí.

Schoulila se do sebe, zachvěla se chladem a smutkem a vydala se dál. Než se vzdálila definitivně směrem k Michelangelovu náměstí, naposledy se otočila a zadívala se na kovové naděje lásky. Vsadila by se, že brzy přibude nový zámek. Bude úplně nový a pozlacený, pokud dobře znala svého ex přítele.

Matteo a Alessia… tak se jmenovala nová šéfka, žena, která zaujala její místo. Pěkně dlouho a hloupě ji Elena považovala za svou kamarádku. Na chvíli si ji vybavila. Jak jí důvěřivě svěřovala to, co by nikdo jiný na světě nemohl pochopit.

Byla pošetilá a hloupá, vyčetla si.

Mělo jí to dojít. Matteo se ale choval pořád stejně, vůbec nijak své chování nezměnil. A to ji štvalo ze všeho nejvíc. Bylo to nespravedlivé. Nedal jí vůbec žádnou šanci.

Zrychlila krok, jako by chtěla utéct obrazu, který se jí to ráno naskytl před očima. Ale bylo to úplně zbytečné, vracel se jí na mysl stejně jako smyčka v digitálním fotorámečku.

Elena vešla do malé restaurace, kterou provozovala společně s Matteem. Normálně by byl v tuto hodinu v kuchyni a připravoval menu. Když však otevřela dveře, ocitla se tváří v tvář scéně, která ji ochromila. Kolena se jí podlomila, a musela se opřít o stěnu.

Alessia a Matteo vyskočili na nohy a snažili se v rychlosti něčím zakrýt.

Dívali se vyděšeně a beze slova jeden na druhého, ticho přerývaly jen svými hlubokými vzrušenými nádechy.

Elena ztratila řeč, bez hnutí se snažila porozumět situaci, které se nechtěně stala součástí. A pak se pomalu a zmateně vzpamatovala.

„Co to tady do háje děláte?“ zakřičela.

Později se za tu idiotskou větu styděla, byla by ráda řekla a udělala něco úplně jiného. Odpověď byla do očí bijící. Důkazy by odzbrojily i ženu krátkozrakou, a Elena viděla výborně. A slyšela stejně tak dobře.

Matteo, který jí připadal zpočátku spíše vyděšený, se vzápětí rozčílil.

Kdyby jí neztuhla krev v žilách společně se smyslem pro humor, Elena by se této groteskní scéně snad i smála. Zůstala však nehnutě stát, dlaně sevřené v pěst, srdce zběsile bušící v hrudi, potupená a ponížená čekala, že se jí dostane nějakého vysvětlení.

Ale Matteo se ani nepokusil zapírat. Neřekl ani „lásko, není to tak, jak to vypadá“. Ani „všechno ti to vysvětlím“.

„Co tady děláš? Nemělas být v Miláně?“ osopil se na ni.

Jeho reakce ji naprosto uzemnila, jako by to byla ona, kdo se má omlouvat. Nebylo jí dobře, a proto ani neodjela. Bohužel ho předem nevarovala.

Byla zmatená, nedokázala to pochopit.

„Jak jsi mi mohl něco takového udělat?“

Další hloupá věta.

Ticho, rozpaky, bezmoc a nakonec hněv. Slova nebyla nikdy její silnou zbraní a v tuto chvíli ji úplně opustila. A tak se podívala z Mattea na Alessii, jako by jí to mohla nějak vysvětlit ona. Chtěla by jí ublížit, veškerou svou silou ji zašlapat. Neuvědomovala si, co právě teď udělala?

Matteo byl jejím snoubencem víc než dva roky. Už se měli brát. Nepožádal ji sice přímo o ruku, ale přece spolu bydleli. Neinvestovala snad Elena velkou část svých úspor do této zatracené restaurace?

A co teď? Její sny, její plány. Všechno je pryč. Je konec!

„Neber si to tak, nemá to cenu. Takové věci se prostě stávají…“

Jak stávají?

Její rozhořčení dosáhlo vrcholu a místo toho, aby zničená nevěrou skončila na kolenou, cítila, jak ji přemáhá vztek, kterým brzy vybuchne.

Za malou chvíli letěl proti dvojici schovávající se za stolem hrnec. Třeskutý kovový zvuk celou záležitost ukončil.

Elena se otočila a šla pryč. Vzdalovala se od něčeho, co ještě před malou chvílí považovala za svou budoucnost.

Nedaleký smích ji vyrušil z vlastních myšlenek a na povrchu zanechal jen hořkou vzpomínku, jež jí však přece jen poskytla trochu zadostiučinění.

Matteo Ferrari se babičce Lucii nikdy nelíbil.

Ona ho však obdivovala od samého začátku. Snažila se mu vyhovět, podporovala ho, sloužila mu… tak. Sloužila mu, protože si myslela, že tak to má správná přítelkyně dělat. Nic nemělo jejich vztahu uškodit, tak si to předsevzala. Povrchní vztahy a příběhy bez budoucnosti, to nebylo nic pro ni, to ji nikdy nezajímalo. Matteo byl takový, jakého ho potřebovala. Chtěl rodinu, měl rád děti. A to pro ni bylo zásadní. Byl to také důvod, proč si ho vybrala a dělala všechno pro to, aby jejich vztah udržela, a nikdy si na nic nestěžovala.

On ji však přesto zradil.

A to ji bolelo ze všeho nejvíc. Tolik se snažila, tolik důvěry do něj vložila, a výsledek? Opravdová katastrofa.

Tu noc byla venku spousta lidí. Historické centrum Florencie usínalo za úsvitu. Náměstí byla plná umělců, studentů a turistů, kteří se zastavovali na kus řeči pod světly pouličních lamp, nebo se ukrývali v tmavých zákoutích, mnohem vhodnějších pro intimnější chvíle.

Elena se procházela a nechala se unášet vzpomínkami, ponořená do známých vůní čtvrti Santa Croce. Znala každou nerovnost těch uliček, každou staletími vyšlapanou kočičí hlavu. Profily domů se obnažovaly před jejím unaveným pohledem. Štíty obchůdků svítily do noci. Zdálo se, že se nic nezměnilo. Zažívala tak nečekaný pocit uspokojení z dobře známých míst, že ji to zcela ohromilo.

Byl to rok, bylo to víc než jeden rok, co babiččin dům nenavštívila. Po její smrti tam nevkročila.

Dlouhou dobu to byl její jediný svět. Odtud chodila na základní školu a pak na církevní gymnázium ve via della Colonna, pár kroků od domu Rossiniových. Z těch oken potají pozorovala jiné holčičky, když si hrály.

Žádná z nich vůním nerozuměla. Žádná z nich nikdy neviděla destilační přístroj a ani netušila, že tuk pohlcuje vůně. Konkrétní, úplná nebo smíšená esence byla slova, která pro ně nic neznamenala.

Ale všechny měly maminku a tatínka.

Ze začátku je ignorovala. Ale pak si uvědomila, že jim závidí jejich uspořádaný svět, a toužila být jeho součástí. Chtěla být jako ony.

Rodiče jejích spolužaček se k ní vždycky chovali moc pěkně, dávali jí dárky, zvali ji na návštěvu.

Nebylo žádné výročí, jehož by nebyla součástí. Ale ty jejich úsměvy nikdy nedoputovaly k jejím očím. Elena je cítila bloudit kolem sebe, jako by se jí snažily rychle zbavit.

Jako splněné a zapomenuté povinnosti.

A teď to pochopila.

Hořká chuť zahanbení ji vzdálila i od kamarádek, které se podivovaly nad zvláštním domem, ve kterém bydlela, a nad tím, že na její vystoupení ve škole chodí jenom babička a že je to stále jenom babička, kdo si chodí do školy o Eleně promluvit s učiteli. Přirozeně byly i jiné děti, sirotci, problém byl však v tom, že ona maminku měla.

Rozzlobeně chtěla tuto vzpomínku zahnat. Už na to léta nemyslela. Brečet sama nad sebou… to by tak ještě scházelo!

Spolkla hořkost a přidala do kroku. Byla skoro na místě.

Zdálo se, že vysoké kamenné zdi paláců se ji snaží utěšit a přivinout k sobě. Vlahý vzduch se ochladil a z dlaždic se linula vlhkost. Elena ji vdechla a čekala na tu chvíli, kdy se spojí s vlhkostí z řeky.

Vůně minulosti, vůně ztracených věcí.

Zastavila se před masivní branou. Do zámku zastrčila starý klíč a zatlačila. Na krátkou chvíli zavřela oči. Bylo jí lépe.

Vrátila se.

A i když to byla jediná věc, kterou mohla udělat, nemohla nepřiznat, že se cítí poražená. Odešla odsud s rozhodnutím změnit svůj život, a byla zase tady, uvnitř domu, který jednoho dne opustila plná naděje.

Schody téměř vyběhla, ráda by se vyhnula pohledu do dvou temných chodeb v přízemí, které vedly do míst, kde byla kdysi laboratoř a obchůdek Lucie Rossiniové. Vešla ihned do koupelny, po rychlé sprše vyměnila povlečení a zavrtala se do postele.

Levandule, bergamot, šalvěj. Celý dům byl nasáklý jejich vůní, byla pronikavá, jako samota, která jí drtila srdce. Chvíli předtím, než ji zmohla únava, měla pocit, že ji laskavá dlaň pohladila po vlasech.

Následujícího rána se jako vždy vzbudila příliš brzy. Chvíli ležela bez hnutí, oči upírala do stropu, srdce jí bušilo až v krku. Zapomněla zavřít okenice, proto je tady tolik světla. Slunce zaplavilo podlahu a taky postel. Ale ve skutečnosti to byla vůně domu, která ji pohltila a ochromila.

Nevěděla, co jiného dělat, a tak vstala. Seběhla dolů a posadila se na místo, které jí patřilo od dětských let. Po chvíli se zadívala na leštěný dřevěný stůl a uvědomila si, jak je obrovský. Vzrušeně a nespokojeně se zavrtěla na židli. A pak uslyšela to ticho. Ochromující a skličující ticho.

„Mohla bych zapnout televizi,“ zašeptala si pro sebe. Ale její babička ji neměla, nesnášela ji. A aby řekla pravdu, ani ona z ní nebyla nadšená. Mnohem raději si četla.

Její knihy jsou ale všechny u Mattea.

Znovu ta zdrcující bolest. Všechny její sny a plány se rozplynuly. Co teď bude dělat?

Rozhlédla se kolem sebe a připadala si úplně ztracená.

Každý z těch předmětů důvěrně znala, všechny věci uvnitř tohoto domu jí byly blízké. Milovala ty prapodivné a staré kousky. Talíře zavěšené na zdi, hliněné smaltované nádoby, ve kterých babička uchovávala těstoviny, nábytek, který musela často leštit a měla kolem toho vždycky spoustu řečí. V přítomnosti tolika známých věcí by se neměla cítit tak opuštěná. Ale byla jakoby prázdná, prázdná a osamělá.

Vstala a se skloněnou hlavou se vrátila do svého pokoje. Nejraději by zavolala Monie a všechno jí řekla. O tom hadovi Matteovi a o Alessii. Opravdu nádherný párek. Raději své nadávky polkla.

A pak si uvědomila, že je vlastně sama a že jimi ani nikoho pohoršit nemůže. Dala sprostým nadávkám volný průchod. Řekla je všechny, všechny, které znala. Nejdřív potichu, a když získala sebejistotu, začala je křičet. Křičela a křičela až do té chvíle, než začala být sama sobě směšná, a tak raději přestala.

Sedla si na postel a vytočila číslo. Jednou rukou si rozzlobeně utřela tvář. Nesměla brečet, Monie by to hned poznala. Její kamarádka neměla ufňukané lidi ráda. Několikrát se hluboce nadechla a počítala vyzvánění telefonu.

Jak dlouho Monique neslyšela? Možná měsíc, uvědomila si, možná že i dva. Ano, byla příliš zaměstnaná prací v restauraci a Matttem.

„Qui?“

„Monique, jsi to ty?“

„Eleno? Zlatíčko, jak se máš? Víš, že jsem na tebe zrovna myslela? Jak to jde?“

Neodpověděla, držela telefon a rozplakala se.

2.

Myrta. Stálezelená, tajemná, krásná. Vůně intenzivně a hluboce aromatická. Dává jistotu duši, odhání zlobu a zášť.

Je to vůně klidu, výtažek samotné duše.

„Parfém je emoce. Je to vize, kterou musíš přetlumočit do vůně.“

„Ano, babičko.“

„To je to, co my děláme. Je to náš úkol, holčičko. Je to naše povinnost, naše privilegium…“

Elena sklopila oči. Luciina slova se vznášela jako jemné květy jasmínu, které rozkvetou v jednu jedinou chvíli a pak svou pronikavou vůní zhypnotizují své okolí. Nechce je slyšet, nechce se ztratit ve snech, které se probouzejí, nechce je následovat. Tlukot srdce se zrychlí a barvy nad ní převezmou moc. Teď jsou to parfémy, které se stanou nebem plným zářivých hvězd.

Je to tak jednoduché se v nich ztratit, je to tak krásné. Díky nim se usmívá, díky nim se cítí šťastná.

Neexistuje žádná jiná skutečnost, neexistuje povinnost. Není nic důležitějšího… jenom barvy, jenom vůně.

„Vůně je jazyk, kterým mluvíme, děvenko. Pamatuj si to, Eleno, vůně je pravda. Je to to jediné, co opravdu stojí za to. Vůni nemůžeš podvést, vůně je to, čím jsme, je to esence nás samých.“

Pronikavý tón rozťal Elenin spánek. Vyděšeně se posadila. Poslední kousíčky snu rychle zmizely. Promnula si tvář a snažila se podle věcí kolem pochopit, kde je. Tíha vzpomínek na ni neúprosně zaútočila.

Uběhl malý okamžik, chvíle vytržení ze skutečnosti, neexistující čas a prostor. Pak zaslechla zvuk telefonu.

Vyskočila z postele s nohama zachumlanýma v prostěradle. Hrabala se v kabelce, klečela na kolenou na lesklých dřevěných prknech podlahy a srdce měla až v krku.

„Kde jsi, sakra, kam jsi zapadl?“ nadávala a obsah kabelky se zatím rozkutálel po místnosti všemi směry.

Konečně nahmatala telefon. Když si přečetla na displeji jméno, zavřela oči a přitiskla si telefon ke rtům a pak hovor přijala.

„Monie,“ hlas měla ještě plný spánku.

„Eleno, kde jsi? Jsem tady už skoro hodinu. Nemůžu uvěřit, že jsi zapomněla na naši ranní schůzku.“

„Promiň… máš pravdu. Ale není mi úplně nejlíp.“

Chvíli se odmlčela a nadechla se: „Poslyš, vadilo by ti, kdybychom to odložily? Dnes se na to fakt necítím.“

„Tak rovnou zavolej faráře a nechej se pohřbít, Eleno. Mám chuť zavolat své matce a všechno jí povyprávět.“

„To nemůžeš, slíbilas mi, že to neuděláš, pamatuješ?“

„Ne, nevzpomínám si. To musí být tím florentským vzduchem, tím stejným, kvůli němuž jsi zapomněla na naši dnešní schůzku.“

Elena sklonila hlavu. „To přejde, Monie… ale potřebuju trochu času.“

„Ne! Přestaň se litovat. To ti ani trochu nepomůže. Trošku si vyrazit může být přesně to, co právě potřebuješ.“

Ticho, Elena to pak zkusila ještě jednou. „Třeba příště, jo?“

„Ne, nemůžeme to odložit,“ trvala si na svém Monique. „Dnes večer odlétám do Paříže, moc dobře to víš. Potřebuju tě vidět teď. Slíbila jsi, že mě tam doprovodíš,“ zlobila se, „a navíc ti to udělá dobře. Aspoň se přestaneš ploužit jako duch, který hledá svou hrobku. Fakt, Eleno, já se z tebe zblázním! Teď jsi kde?“

„Doma, u babičky.“

„Perfektní! Ani ne za dvacet minut můžeš být na Leopoldově nádraží. Budu před vchodem,“ nečekala na odpověď a zavěsila.

Elena zírala na telefon, pak pohlédla směrem k oknu, kterým dovnitř pronikal sluneční paprsek rozpadající se na tisíce jiskrných světýlek.

Možná, že má Monie pravdu, možná, že už musí začít znovu žít. A vyrazit si s ní ven může být dobrý začátek, stejně nemůže zůstat navěky zavřená doma, nic to nezmění.

Ne, že by se jí někam chtělo, to tedy opravdu ne. A jejímu trápení by už vůbec neprospělo, aby se snažila obnovit vztah, který fungoval jen díky tomu, že se tak ona rozhodla. To si teď úplně jasně uvědomovala. Ne… nejvíc ze všeho ji ničilo to, že se zničehonic ocitla s prázdnýma rukama. Žádný plán, žádná ambice, žádná myšlenka, žádná jistota. Pouze ta, že vztah s Matteem skončil, byl mrtvý a pohřbený.

Došla k závěru, že vyjít si s Monie není zase až tak špatný nápad.

„Unesla jsi horší věci, Eleno,“ dodala si odvahy a vykročila směrem ke koupelně.

O půl hodiny později vcházela do vstupní haly starého florentského nádraží, ve kterém právě probíhala Pitti Fragranze, jedno z nejdůležitějších mezinárodních setkání v oboru uměleckého parfémářství. V království vůní už velmi dlouho nebyla.

Monique jí šla naproti, vtiskla jí na tváře tři polibky a táhla ji za sebou do vestibulu. Měla na sobě jednoduché černé hedvábné šaty a na nohou červené kožené kozačky. Vysoká a štíhlá, exoticky krásná, její zkušenost modelky byla zřejmá z dokonalé a svižné chůze, zatímco její původ se hlásil o slovo karamelovou barvou kůže a hřívou drobných černých kudrlinek končících v půli zad. Říct o ní jen to, že je krásná, nestačilo.

Šly vedle sebe. Elena si nejistě prohlížela své žabky, džínovou sukni a halenku s růžovými květy. Odevzdaně si nad sebou povzdychla.

„Vstupenky jsem už koupila a tohle si připni,“ Monique jí podávala nějakou visačku.

„Narcissus?“ divila se Elena a prohlížela si jmenovku.

„Qui. Teď jsi moje… jak se to říká? Asistentka, tak.“

Jasně, proč ne? Když se na ni kdokoliv podívá, nikdy nemůže uvěřit, že by mohla mít něco společného s Narcissus, s jednou z nejprestižnějších pařížských uměleckých parfumerií. Monique tam pracuje už několik let a je tím místem nadšená. Nejkrásnější obchod v Paříži, to neustále zdůrazňovala.

Nejkrásnější, přesně. A to není nic, kde by se Elena cítila nejlíp. Oblékala se jednoduše a nebyla vůbec nijak zajímavá. Měla už sice dvacet šest let, byla však stále hubená jako puberťačka a její velké zelené oči vynikaly na příliš bledé kůži. Dlouhé světlé vlasy ještě více zdůrazňovaly bledou tvář. Silnou stránkou však byly její rty: možná trochu příliš velké, ale jak jí říkali, když se smála, byla hezká.

Nikdy se o svou vizáž příliš nestarala. Dávala přednost praktičnosti a měla pocit, že v této oblasti dosáhla slušného kompromisu.

Teď se však vůbec necítila dobře. Když se procházely vedle sebe, působily jako dva dokonalé protipóly elegance a stylu. Monique se chovala, jako by se těmito detaily vůbec nezabývala, šla vedle ní a ukazovala jí to a pak zase něco jiného, zahlcovala ji otázkami a pozorně naslouchala jejím odpovědím.

Elena se kolem sebe znovu rozhlédla a s mírnou úlevou si uvědomila, že je tady mnoho jiných lidí oblečených stejně neformálním způsobem. Povzbuzeně vypla prsa a narovnala hlavu. Koneckonců nejdůležitější je, jak se člověk chová, že ano?

Právě vstoupily do hlavního sálu, když se Monique zničehonic zastavila, zavřela oči a zhluboka se nadechla.

„Tahle vůně mi útočí na duši, Eleno,“ zašeptala, „a já ji chci. Cítíš ji?“

Jasně, že ji cítila. Všichni ji cítili. Plavali v ní, sledovali její stopu, všichni byli ponořeni do té zvláštní vůně, která rozezvučila jejich atavistické smysly, jejich pupeční paměť. Byly to vydestilované pocity, koncentrát pohybu a myšlenky současně. Evokovala minulost živě a přítomně, jako by byla imunní vůči nezastavitelnému proudu času.

Elena pozorovala Monique, jak přechází od jednoho stánku ke druhému. Byly odděleny průhlednými zástěnami. Vzduchem se nesly pronikavé a intenzivní parfémy. Zakrátko se jimi nechala pohltit, v duchu je analyzovala, rozlišovala jeden od druhého a snažila se přijít na to, jakými ingrediencemi jsou tvořeny. Už to dlouho nedělala, už dlouho se snažila vědomě vyhnout všemu, co bylo součástí její minulosti. Touha rozpoznat jednotlivé vůně se však náhle projevila ohromnou silou. Všimla si toho a rozhodla se dát svému nečekanému zájmu volný průchod. Jednotlivé komponenty parfémů mentálně zpracovávala, vytvořila si v hlavě čichovou pyramidu, zanalyzovala ji, odložila a přešla k další. A uvědomila si, že se usmívá.

Monique se zastavila u jedné z růžových kompozicí. Elena se k ní přiblížila a nedokázala od těch jedinečných okvětních lístků odtrhnout oči. Našla důvod svého trápení a své radosti: stolisté růže z Grasse. Kvůli práci své matky Susanny cestovala jako malá holčička po celém světě, ale francouzské městečko Grasse zůstávalo v jejich putování jedinečným zastavením. Vracely se tam neustále. Grasse bylo odjakživa samotnou esencí tradičního parfémářství.

Elena vyrostla ve městě, které bylo samotným symbolem parfému, v laboratořích, kde se destilovaly přírodní esence, v prostředí malých řemeslných obchůdků založených před stovkami let, anebo ve velkých moderních provozovnách, ve kterých Susanna Rossiniová často pracovala. Bez ohledu na velikost budov se ve všech rozprostírala směs jemných a pronikavých vůní podle toho, jaká vůně se právě zpracovávala. Na jaře se městečko změnilo. Všude samé barvy a vůně. Každá z nich něco znamenala. A všechny byly v její paměti nesmazatelně uchovány.

Růže byly pro ni jejich symbolem.

Natáhla ruku a dotkla se jich. Byly přesně takové, jak si je pamatovala, s kompaktními okvětními lístky a jemnou, okouzlující vůní.

„Jsou nádherné,“ hlas Monique byl plný obdivu.

Elena se propadla do své vlastní minulosti.

Byla úplně malá holčička a kolem ní se táhla pole plná stolistých růží, které kvetly v okolí Grasse. Všude samá zeleň a poupátka slonovinové, jemné růžové, ostře růžové až fialové barvy. Jejich vůně byla tak intenzivní, že ji celou pohltila.

Matka pustila její ruku a vydala se směrem do růžového pole. Zastavila se mezi keři, prsty se dotýkala růžových okvětních lístků, její pohled se zamlžil stejně tak jako její jemný úsměv. Pak se objevil nějaký muž, přišel až k ní a po chvíli, kdy se na sebe upřeně dívali, se dotkl její tváře. Susanna ho svými pažemi objala kolem šíje a ztratila se v jeho polibcích. Když se konečně otočila ke své holčičce a pokynula jí, aby přišla blíž, úsměv na mužově tváři pohasl a nahradil ho úšklebek.

Vyděšená Elena utekla pryč.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

1.

2.