Jodi Picoult

SMALL GREAT THINGS

Copyright © 2016 by Jodi Picoult

This translation published by arrangement with Ballantine Books,

an imprint of Random House, a division of Random House LLC

Translation © 2018 by Patrick Frank

Jacket design © 2018 www.buerosued.de

ISBN 978-80-551-5773-3

Kevinovi Ferreirovi,

ktorého myšlienky a činy zlepšujú náš svet

a ktorý ma naučil, že všetci sa stále vyvíjame.

Vitaj v rodine.

PRVÁ DOBA PÔRODNÁ

LATENTNÁ

Spravodlivosť sa nedá dosiahnuť, kým tí,

na ktorých daná vec nemá vplyv,

sa nepohoršia rovnako ako tí, na ktorých vplyv má.

BENJAMIN FRANKLIN

RUTH

Ten zázrak sa stal na 74. západnej ulici v dome, kde pracovala naša mama. Bol veľký, mal mnoho poschodí, obklopoval ho plot s bránou z tepaného železa, ktorú z oboch strán strážili kamenné chrliče s hlavami ako z najhoršieho sna. Desili ma, takže mi neprekážalo, keď sme dnu chodili menej pôsobivým vchodom, od ktorého mala mama kľúč. Nosila ho na samostatnej stužke v kabelke.

Mama pracovala u Sama Hallowella a jeho rodiny už pred tým, ako sme sa so sestrou narodili. To meno vám možno nič nehovorí, ale spoznali by ste ho vo chvíli, keby vás pozdravil. Bol neodmysliteľným hlasom šesťdesiatych rokov, ktorý pred každým programom oznamoval: Tento program vám v živých farbách prináša NBC! Roku 1976, keď sa stal ten zázrak, bol programovým riaditeľom a zvonček pod chrličmi vydával slávnu trojtónovú znelku, ktorú si každý spája s NBC. Keď som tam bola s mamou, niekedy som sa vykradla von a zazvonila, aby som si ju mohla hmkať spolu s ním.

V ten deň sme tam išli s mamou, lebo bola hrozná fujavica. Škola odpadla a my dve sme boli ešte primalé, aby sme ostali samy doma, kým je v práci. Ona tam totiž chodila, či snežilo, lialo, bolo zemetrasenie alebo hoci aj armagedon. Kým nás navliekala do otepľovačiek a obúvala nám čižmy, mrmlala si, že kašle na všetky metelice, ale božechráň, aby si pani Mina musela sama natierať na sendvičový chlieb arašidové maslo. Čo si pamätám, prácu vymeškala iba jediný raz, keď jej o dvadsaťpäť rokov neskôr robili totálnu endoprotézu, ktorú rodina Hallowellovcov štedro financovala. Vtedy ostala doma celý týždeň, a aj keď ešte nebola celkom v poriadku, hrnula sa naspäť do roboty. Mina jej našla prácu, pri ktorej nemusela toľko stáť. Kým som však bola malá, počas školských prázdnin, chorôb a dní ako tento nás mama brávala trasou B dolu do centra.

Pán Hallowell bol na týždeň v Kalifornii. Stávalo sa to často a znamenalo to, že pani Mina a Christina o to viac potrebujú našu mamu. Potrebovala som ju aj ja s Rachel, ale my sme sa o seba asi vedeli postarať lepšie ako pani Mina.

Keď sme nakoniec vystúpili na 72. ulici, svet bol kompletne biely. Teraz nemyslím len to, že Central Park vyzeral ako snehová guľa. Myslím aj na tváre ľudí, čo sa plahočili fujavicou do práce. Vôbec nevyzerali ako tváre mojich bratancov, sesterníc, susedov či moja. Na Manhattane som nebola v žiadnom inom dome, iba u Hallowellovcov, takže som netušila, či je normálne, že v takej obrovskej budove žije iba jedna rodina. Pamätám si však, že mi už vtedy pripadalo nenormálne, že si musíme ukladať otepľovačky aj čižmy do malej prepchatej skrine v kuchyni, aj keď vo vstupnej hale, kde si vešia kabát pani Mina a Christina, je kopa voľného miesta. Aj mama si napchala kabát do skrine spolu s kožušinovým plédom pre šťastie. Bol jemnučký, voňal po nej a s Rachel sme sa bili o to, ktorá z nás ho bude nosiť po dome, lebo bol na dotyk ako morča alebo zajačik. Potom už začala chodiť po dome ako víla Cililing, ktorá jediným dotykom na vypínači, kľučke či držadle postupne oživuje spiacu budovu.

„Buďte pekne tíško,“ povedala nám, „ja vám spravím trocha horúcej čokolády pani Miny.“

Tá čokoláda sa dovážala z Paríža a chutila božsky. Preto keď si mama uviazala bielu zásteru, poslušne som vytiahla kus papiera zo zásuvky a pastelky, čo sme si priniesli z domu, a pustila som sa do kreslenia. Nakreslila som dom veľký ako tento. Umiestnila som doň rodinu: seba, mamu, Rachel. Skúsila som nakresliť aj sneh, ale nešlo to. Vločky, ktoré som maľovala bielou pastelkou, splývali s bielym papierom. Dali sa vidieť iba tak, že som naklonila papier do svetla z lustra, aby sa aspoň trocha leskli.

„Môžeme sa hrať s Christinou?“ vyzvedala Rachel. Christina mala šesť, takže dokonale zapadala medzi mňa a sestru. Mala najväčšiu detskú izbu, akú som kedy videla, a viac hračiek ako ktokoľvek, koho som poznala. Keď bola doma a my sme tam prišli s mamou, hrali sme sa s ňou na školu a s plyšovými medvedíkmi, popíjali sme vodu z maličkých šáločiek z ozajstného porcelánu a robili sme vrkoče jej bábikám s vlasmi ako hodváb.

Kým však mohla mama odpovedať, ozval sa taký prenikavý a trhaný výkrik, až ma z toho pichlo pri srdci. Viem, že mama to vnímala rovnako, lebo jej takmer vypadol hrniec s vodou, čo niesla na sporák. „Ostaňte tu,“ prikázala nám, a kým sme stihli čokoľvek povedať, už bežala hore schodmi.

Rachel vyskočila zo stoličky. Nikdy nepatrila k tým, čo poslúchajú na prvé slovo. Ja som trielila za ňou ako balónik priviazaný k detskej ruke. Zábradlia na polkruhovom schodisku som sa nesmela dotknúť, takže som držala ruku tesne nad ním.

Dvere do izby pani Miny boli dokorán a ona sama sa váľala na posteli v kope dokrčeného zamatu. Vypuklé brucho sa jej dvíhalo ako mesiac na obzore, jej lesklé beľmá mi pripomínali koníky na kolotoči, čo naveky stuhli uprostred skoku. „Je priskoro, Lou,“ sipela.

„To hovorte bábätku,“ namietla mama. Pani Mina jej zúfalo stisla ruku. „Ešte netlačte,“ povedala. „Sanitka tu bude čo nevidieť.“

Napadlo mi, ako rýchlo sa tam asi sanitka môže dostať v toľkom snehu.

„Mami?“

Až vtedy som si uvedomila, že krik a hluk zobudil aj Christinu. Stála medzi Rachel a mnou. „Vy tri choďte do izby slečny Christiny,“ prikázala nám mama hlasom pevným ako oceľ. „A hneď!“

V skutočnosti sme však ostali stáť ako prikované a ona na nás okamžite zabudla, lebo sa načisto stratila vo svete bolesti a strachu pani Miny. Snažila sa fungovať ako mapa, vďaka ktorej sa z neho dostane. Sledovala som, ako pani Mine od bolesti navierajú na krku žily. Videla som, ako si mama kľaká na posteľ medzi jej nohy a vyhŕňa jej nočnú košeľu nad kolená. Pozerala som sa, ako ružové pysky medzi jej nohami navierajú, puchnú a otvárajú sa. Objavila sa okrúhla hlavička, miniatúrne pliecko, vyvalila sa krv a tekutiny a odrazu mala mama v rukách bábätko.

„Pozrime sa na teba,“ povedala a tvár jej prekypovala láskou. „Ty si sa ale fakt ponáhľal na tento svet!“

Potom sa naraz stali dve veci: ktosi zazvonil pri dverách a Christina sa rozplakala. „Ach, zlatko,“ šepotala pani Mina. Už nebola vydesená, ešte stále ju však zalieval pot a tvár mala celú červenú. Natiahla k nej ruku, no Christinu to celé tak vyľakalo, že sa namiesto toho pritisla ku mne. Rachel, ktorá z nás bola vždy najpraktickejšia, išla otvoriť. Vrátila sa s dvojicou sanitárov, ktorí to tam prevzali, takže mamina pomoc bola nakoniec ako všetko, čo robila u Hallowellovcov. Hladká a neviditeľná.

Hallowellovci dali dieťaťu na maminu počesť meno Louis. Bolo zdravé, aj keď prišlo na svet takmer o celý mesiac skôr. Spôsobil to nečakaný pokles atmosférického tlaku, pre ktorý došlo k PRPO – predčasnej ruptúre plodových obalov. Samozrejme, vtedy som to nevedela. Vedela som iba toľko, že som za zasneženého rána na Manhattane bola svedkyňou začiatku niečoho nádherného. Bola som pri tom dieťati skôr, ako mal ktokoľvek či čokoľvek šancu nejako ho sklamať.

Skúsenosť s Louisovým narodením ovplyvnila každú z nás inak. Christina si dala dieťa vynosiť náhradnej matke, Rachel mala päť detí a ja… som sa stala sestrou na pôrodníckom a novorodeneckom oddelení.

Keď ľuďom rozprávam tento príbeh, predpokladajú, že zázrakom, ktorý sa stal za tej dávnej snehovej búrky, je zrodenie nového života. Pravdaže, aj to bolo úžasné, ale ja som v ten deň zažila ešte jeden, oveľa väčší zázrak. Ako sa ma Christina držala za ruku a pani Mina zvierala maminu dlaň, na jeden okamih – jeden úder srdca, jedno nadýchnutie – sa všetky rozdiely vo vzdelaní, peniazoch a farbe pleti vyparili ako fatamorgána na púšti. V tej chvíli sme si všetky boli rovné. Jednoducho žena pomáhala žene.

Toto je ten zázrak. Už tridsaťdeväť rokov čakám, kedy ho zažijem znova.

PRVÁ DOBA PÔRODNÁ

OTVÁRACIA

Nie všetko, čomu sa postavíme, sa dá zmeniť.

Nemôžeme však zmeniť nič, čomu sa nepostavíme.

JAMES BALDWIN

RUTH

Najnádhernejšie dieťa, aké som kedy videla, sa narodilo bez tváre. Od krku nadol bolo dokonalé: desať prštekov na rukách aj na nohách, bacuľaté bruško. Lenže tam, kde malo mať uško, boli skrútené pery a jediný zub. Namiesto tváre malo zdeformovaný vír beztvarej kože.

Jeho matka – moja pacientka – bola tridsaťročná prvorodička, ktorá v rámci prenatálnej starostlivosti absolvovala aj ultrazvukové vyšetrenie, dieťa sa však natočilo do pozície, v ktorej sa nedali rozoznať deformácie tváre. Chrbticu, srdce aj ostatné orgány malo napohľad v poriadku, takže nik nečakal, že by to mohlo dopadnúť takto hrozne. Možno aj preto sa rozhodla pre pôrod v našej malej nemocnici Mercy West Haven a nie v Yale-New Haven, kde majú lepšie vybavenie na riešenie krízových situácií. Prišla presne v termíne, pôrod trval šestnásť hodín. Lekár zdvihol dieťa, do ticha sa však nič neozvalo. To ticho silnelo, belelo, bzučalo v ušiach.

„Je v poriadku?“ spýtala sa matka v panike. „Prečo neplače?“

Mala som so sebou stážistku, študentku zo zdravotnej školy, a tá zvrieskla.

„Von!“ prikázala som jej napäto a vytlačila som ju zo sály. Potom som zobrala pôrodníkovi novorodenca a položila som ho na zahrievaciu podložku, utrela som mu z končatín mázok. Lekár ho rýchlo vyšetril, mlčky sa mi pozrel do očí a obrátil sa k rodičom, ktorým už bolo jasné, že sa deje niečo hrozné. Jemnými slovami im oznámil, že ich dieťa má rozsiahle vrodené chyby nezlučiteľné so životom.

Na pôrodníckom oddelení je smrť častejším pacientom, ako by ste si možno mysleli. Vieme, že aj keď sa objaví anencefália alebo dôjde k úmrtiu plodu, rodičia sa vždy potrebujú s dieťatkom pomaznať a primerane ho oplakať. Aj tento novorodenec – živý, aj keď iba nakrátko – bol stále ich syn.

Preto som ho umyla a zavinula ako každého iného, zatiaľ čo sa za mnou rozbiehal rozhovor medzi rodičmi a lekárom ako auto, čo nechce naštartovať po mrazivej zimnej noci. Prečo? Ako? Čo keby ste…? Ako dlho, kým… Otázky, ktoré nik nechce klásť a na ktoré nik nechce odpovedať.

Matka plakala ešte aj vo chvíli, keď som jej kládla dieťa do náručia. Drobné ručičky sa mu metali ako lopatky veterného mlyna. Usmiala sa naň s láskou v očiach. „Ian,“ šepla. „Ian Michael Barnes.“

Takýto výraz tváre sa vidí iba na obrazoch v galérii. Bol plný neskutočne intenzívnej lásky a žiaľu a oba tie city sa miešali a vytvárali celkom novú, čudesne surovú emóciu.

Obrátila som sa k oteckovi. „Chcete si podržať syna?“

Vyzeral, akoby sa mal každú chvíľu povracať. „Nemôžem,“ zamrmlal a ušiel z miestnosti.

Chcela som ísť za ním, no zastavila ma stážistka. Ešte vždy bola úplne mimo, no chcela sa ospravedlniť. „Je mi to ľúto,“ povedala, „ale keď som videla… tú ohavu…“

„Je to bábätko,“ opravila som ju a prešmykla som sa okolo nej.

Otecka som našla v spoločnej miestnosti pre rodičov. „Manželka a syn vás potrebujú.“

„To nie je môj syn,“ namietol. „Tá… vec…“

„… nebude na tomto svete veľmi dlho. To znamená, že by ste mu hneď teraz mali dať všetku lásku, ktorú ste si chystali na celý jeho život.“ Počkala som, kým sa mi pozrel do očí, a až potom som sa zvrtla k dverám. Nemusela som sa obzerať, vedela som, že ide za mnou.

Keď sme vošli do nemocničnej izby, žena ešte vždy držala dieťa na rukách a tisla si pery na hladké miesto, kde malo mať obočie.

Zobrala som jej ten drobný uzlíček a podala som ho manželovi. Trhane sa nadýchol a odhrnul deku z miesta, kde malo mať dieťa tvár.

Viete, ja nad svojimi krokmi premýšľam. Uvažujem, či som sa zachovala správne, keď som prinútila otca, aby sa vrátil k zomierajúcemu dieťaťu – či je to úloha zdravotnej sestry. Keby sa ma na to vtedy bola spýtala nadriadená, povedala by som jej, že ma školili v tom, aby som pomohla trúchliacim rodičom dosiahnuť kognitívne uzavretie. Keby ten muž v hĺbke duše nebol uznal, že sa stalo niečo hrozné – alebo, čo bolo ešte horšie, keby sa po celý zvyšok života snažil predstierať, že sa nič nestalo –, otvorila by sa v ňom prázdnota. Spočiatku iba malá, no časom by rástla, zväčšovala sa, až by si jedného dňa s hrôzou uvedomil, že je znútra celkom prázdny.

Keď sa napokon rozplakal, od vzlykov sa mu celé telo triaslo ako strom v hurikáne. Klesol na posteľ vedľa svojej ženy, ktorá mu dala jednu ruku na chrbát a druhú na hlavičku svojho dieťaťa.

Desať hodín sa striedali v tom, kto bude držať malého. Matka sa ho dokonca pokúsila dojčiť. Nedokázala som od nej odtrhnúť pohľad – nie preto, lebo by to bolo škaredé a nevhodné, ale preto, lebo som v živote nevidela nič pozoruhodnejšie. Bolo to, ako keď sa pozeráte priamo do slnka: aj keď napokon odvrátite zrak, nevidíte nič iné.

Raz som do izby vzala aj tú hlúpu stážistku. Oficiálne to mala byť kontrola stavu rodičky, no v skutočnosti som chcela, aby na vlastné oči videla, že láska nemá absolútne nič spoločné s tým, na čo sa pozeráte, a úplne všetko s tým, kto sa pozerá.

Dieťa nakoniec zomrelo v dokonalom pokoji. Urobili sme mu odtlačok ručičky a nožičky, aby si rodičia mohli z pôrodnice odniesť aspoň niečo. Počula som, že tá dvojica sa o dva roky vrátila a žena porodila zdravé dievčatko, no vtedy som nebola v službe.

Jasne to však ukazuje jedno: každé čerstvo narodené dieťa je nádherné.

To len my ho špatíme tým, čo si doň premietame.

Keď som v tej istej nemocnici pred sedemnástimi rokmi porodila Edisona, nerobila som si starosti o zdravie dieťaťa ani o to, ako zvládnem starostlivosť o malého, kým je manžel v zámorí, či ako sa mi zmení život, keď som teraz matkou.

Trápili ma vlasy.

Posledné, na čo pri pôrode myslíte, je to, ako práve vyzeráte. Ak ste však ako ja, tak vám to napadne ako prvé, len čo je dieťa na svete. Pot, ktorý lepí bielym pacientkam vlasy na čelo, spôsobil, že mne zbrčkaveli a začali desivo odstávať od hlavy. Udržiavala som si vlasy rovné tým, že som ich večer čo večer vyčesala do vĺn ako na točenej zmrzline a nechala na noc v šatke. Čo však mohli biele sestry vedieť o tom, že bezplatná fľaštička šampónu od Ligy na pomoc nemocniciam moje vlasy ešte viac skučeraví? Bola som si istá, že keď sa na Edisona prídu pozrieť moje dobromyseľné kolegyne, ostanú v šoku nad hrôzou, čo mám na hlave.

Nakoniec som to vyriešila tak, že som si omotala hlavu uterákom a návštevám som tvrdila, že som práve vyšla zo sprchy.

Sestry z chirurgického mi rozprávali historky o mužoch, ktorí sa okamžite po operácii dožadovali svojich príčeskov, kým k nim na pooperačné oddelenie pustia manželku. Sama neviem, koľkokrát som zažila pacientky, ktoré po celej noci tlačenia a bolesti s manželom po boku trvali na tom, aby sme ho vyhodili na chodbu, kým im sestra pomôže natiahnuť si peknú nočnú košeľu a župan.

Chápem potrebu niektorých ľudí vyzerať pred svetom istým spôsobom. Preto keď som teraz dvadsať minút pred siedmou prišla do práce, nevybrala som sa rovno do izby sestier, kde mi kolegyňa z nočnej porozpráva, ako to vyzeralo na jej zmene. Namiesto toho som šla k pacientke, s ktorou som bola včera pred odchodom z práce. Volá sa Jessie, je drobná a pri príchode k nám vyzerala skôr ako prvá dáma uprostred kampane, než ako rodička v prvej dobe pôrodnej: dokonale vyčesané vlasy, na tvári mejkap, dokonca aj tehotenské šaty šité na mieru a veľmi elegantné. Takéto čosi vás hneď prezradí, lebo väčšina budúcich mamičiek v štyridsiatom týždni tehotenstva by pokojne nosila hoci aj stanovú celtu. Prebehla som očami jej kartu – prvé tehotenstvo, teraz už aj prvý pôrod – a široko som sa usmiala. Pred odchodom som jej vravela, že keď sa znova uvidíme, bude mať bábätko, no a vyšlo to. Mala som novú malú pacientku. Kým som spala, Jessie porodila zdravé dievčatko s pôrodnou hmotnosťou 3 360 gramov.

Otvorila som dvere a našla som ju driemať na posteli. Dieťa ležalo v postieľke pri posteli a Jessin manžel sa rozvalil v kresle a chrápal. Jessie sa strhla, a tak som si rýchlo pritisla prst na pery. Ticho!

Z kabelky som vytiahla kompaktné zrkadielko a červený rúž. Pri pôrode je dôležitá aj konverzácia. Predstavuje spôsob, ako odpútať pozornosť od bolesti, a zároveň spojivo medzi sestrou a jej pacientkou. Viete si predstaviť nejakú inú situáciu, pri ktorej zdravotnícky personál trávi s jedinou osobou celých dvanásť hodín? Výsledkom je pevné a intímne spojenie. V priebehu niekoľkých hodín sa o tých ženách dozviem veci, ktoré nemusia poznať ani ich dlhoročné priateľky: ako sa zoznámili s terajším partnerom v bare, keď si vypili trocha viac, ako sa sluší, ako sa ich otec nedožil vnúčatka, ako sa boja materstva, pretože na strednej neznášali, keď museli opatrovať cudzie deti. Včera v noci, v predposledných hodinách Jessinho pôrodu, keď už bola vyčerpaná, uslzená a zlostná na manžela, som ho poslala do bufetu na kávu. Len čo odišiel, hneď sa tam ľahšie dýchalo. Jessie sa oprela o tie hrozné umelohmotné vankúše, čo máme na oddelení, a zavzlykala. „Čo všetko sa tým dieťaťom zmení?“ nariekala. Priznala sa mi, že nikdy nikam nechodí bez „nakreslenej tváre“, že ju bez maskary nevidel ani vlastný manžel, a nebude sa na ňu pozerať celkom inak, keď sa teraz prizerá, ako sa jej telo prevracia naruby?

Tým sa netrápte, povedala som jej. Nechajte to na mňa.

Rada si myslím, že práve táto drobnosť, o ktorú som jej uľahčila život, jej dala silu presunúť sa do prechodnej fázy prvej doby pôrodnej.

Je to zábavné. Keď ľuďom vravím, že už vyše dvadsať rokov robím sestru v pôrodnici, ohromí ich fakt, že som asistovala pri cisárskych rezoch, viem zaviesť infúziu hoci aj v spánku, poznám rozdiel medzi poklesom tepu plodu, ktorý je celkom normálny, a takým, ktorý si vyžaduje zásah. Pre mňa je však stredobodom práce sestry na pôrodníckom oddelení pacientka a jej potreby. Pošúchať chrbát, zohnať anestéziológa na epidurálku, trocha mejkapu.

Jessie sa obzrela po manželovi, ktorý stále nevnímal svet. Potom si odo mňa vzala rúž. „Vďaka,“ šepla a naše pohľady sa stretli. Pridržala som jej zrkadlo a ona sa opäť upravila do krásy.

Vo štvrtok som pracovala od siedmej rána do siedmej večer. V Mercy West Haven zvyčajne máme cez deň v pôrodnici dve sestry – možno tri, ak sa v ten deň pre nás uvoľní mimoriadne veľa pracovných síl. Keď som cez ňu išla, udrelo mi do očí, ako málo pôrodných sál je obsadených: iba tri, čo znamená pohodlný, pomalý začiatok dňa. Staničná sestra Marie už bola v miestnosti, v ktorej sa konajú ranné porady, no Corinne – druhá sestra z mojej zmeny – chýbala. „Čo to dnes bude?“ spýtala sa Marie s čerstvými novinami v rukách.

„Defekt,“ odvetila som. Bola to naša stará rutina: Akú výhovorku si dnes Corinne nájde, že zase mešká? Bol nádherný októbrový deň, takže na počasie sa vyhovoriť nemôže.

„To bolo minulý týždeň. Ja stavím na chrípku.“

„Keď už o tom hovoríme,“ nadhodila som, „ako je na tom Ella?“ Jej osemročná dcéra chytila črevný vírus, čo šarapatil po meste.

„Chvalabohu, už zase chodí do školy,“ odvetila Marie. „Teraz to má Dave. Tipujem, že do dvadsiatich štyroch hodín to schytám aj ja.“ Zdvihla zrak z regionálnej sekcie novín. „Zase som tu videla Edisonovo meno,“ poznamenala.

Môj syn sa polrok čo polrok umiestňuje medzi najlepšími stredoškolákmi. Ako mu však stále opakujem, to ešte nie je dôvod na pýchu. „V tomto meste je kopa bystrých deciek,“ povedala som Marie.

„Ale aj tak,“ namietla. „Taký úspech pre chlapca ako on… Nuž, máš byť na čo hrdá. Mne ostáva len dúfať, že aj Ella sa bude dobre učiť.“

Pre chlapca ako on. Viem, čo mi tým hovorí, aj keď si dáva pozor, aby nevyslovila žiadne z tých slov. Na strednú tam nechodí veľa černošských detí, a pokiaľ viem, Edison je jediný z nich, kto sa prepracoval do zoznamu najlepších. Poznámky tohto typu sú, ako keď sa porežete o papier, no pod Marie už pracujem desať rokov, tak som sa snažila prejsť ju mlčaním. Vedela som, že tým nemyslí nič zlé. Koniec koncov je to priateľka – vlani k nám aj s ďalšími sestrami prišla na veľkonočnú večeru, chodievame spolu na kokteily a raz sme boli aj na dámskej jazde v kúpeľoch. Pritom však nemá ani tušenia, ako často sa musím hlboko nadýchnuť a prehltnúť, čo mám na jazyku. Bieli dobrú polovicu svojich urážok vôbec nemyslia vážne, a tak si dávam pozor, aby ma nimi zbytočne nedráždili.

„Možno by si mala skôr dúfať, že to Ella zvládne až do konca vyučka bez ďalšej návštevy na ošetrovni,“ povedala som a Marie to rozosmialo.

„To je pravda. Pekne jedno po druhom.“

Do miestnosti vtrhla Corinne. „Sorry, že meškám,“ povedala a my s Marie sme sa na seba pozreli. Corinne večne meškala. Mala o pätnásť rokov menej ako ja a stále riešila nejakú krízu – prestal jej fungovať karburátor, pohádala sa s priateľom, zdržala ju havárka na 95N. Bola jednou z ľudí, pre ktorých je život iba časom medzi krízami. Vyzliekla si kabát a podarilo sa jej pritom prevrhnúť kvetináč s kvetom, ktorý už pred pár mesiacmi vyschol, ale zatiaľ sa nik nenamáhal vymeniť ho za nový. „Dopekla!“ zamrmlala, postavila ho na miesto a nahrnula doň naspäť hlinu. „Fakt mi je to ľúto, Marie. Tá sprostá pneumatika, čo som menila minulý týždeň, musí prepúšťať alebo čo. Celú cestu sem som musela ísť päťdesiatkou.“

Marie si siahla do vrecka, vytiahla dolár a so širokým gestom mi ho podala. Zasmiala som sa.

„Dobre,“ spustila. „Správa o oddelení. Na dvojke už máme dve. Jessica Myersová, G jedna, P jedna, štyridsiaty týždeň a druhý deň. Dnes o tretej ráno porodila prirodzenou cestou dievčatko. Dieťa saje, cikalo, ale ešte nekakalo.“

„Vezmem si ju ja,“ povedali sme s Corinne ako jedna.

Každá chce pacientku, čo práve porodila. Je to najľahšia práca.

„Ja som ju mala v prvej dobe,“ poukázala som.

„Jasné,“ prikývla Marie. „Ruth je tvoja.“ Posunula si okuliare na čítanie vyššie na nos. „Na trojke je Thea McVaughnová, G jedna, P nula, štyridsiaty prvý týždeň a tretí deň, prvá doba, otvorená na štyri centimetre, plodové obaly nedotknuté. Pulz plodu vyzerá na monitore dobre, dieťa je čulé. Vyžiadala si epidurálku a má infúziu.“

„Volali už anestéziológa?“ spýtala sa Corinne.

„Áno.“

„Tak tú si beriem ja.“

Ak sa dá, berieme si každá iba jednu pacientku v otváracej dobe, čo znamená, že tretia – dnešná posledná – bude moja. „Na päťke je Brittany Bauerová, G jedna, P jedna v tridsiatom deviatom týždni a prvom dni, mala epidurálku a vaginálny pôrod o pol šiestej ráno. Dieťa je chlapec a chcú obriezku. Matka mala GD jednotku, dieťaťu budeme dvadsaťštyri hodín kontrolovať glykémiu. Matka veľmi chce dojčiť. Dieťa má stále pri sebe.“

Aj po pôrode je dosť práce. Aj tam funguje osobný vzťah sestry s rodičkou. Pravda, pôrod sa už skončil, no ešte po ňom treba takpovediac upratať, vyšetriť vonkajšie znaky novorodenca a vyplniť štôs papierov. „Jasné,“ povedala som a odsunula sa od stola. Išla som za Lucille z nočnej zmeny, ktorá bola s Brittany pri pôrode.

Nakoniec našla ona mňa, keď som si na toaletách pre personál umývala ruky. „Tu to máš,“ povedala a dala mi Bauerovej kartu.

„Dvadsaťšesť rokov, G jedna, teraz už aj P jedna, o piatej hodine tridsiatej minúte porodila vaginálne, bez nástrihu. Je nulka pozitív, imúnna voči rubeole, hepa B, HIV a streptokoky B negatívne. Gestačný diabetes, kontrolovaná diéta, inak bez komplikácií. V ľavej ruke má ešte infúzku. Epidurálku som zastavila, ale ešte nevstala z postele, tak sa jej spýtaj, či nepotrebuje močiť. Krvácanie v norme, fundus pod pupkom pevný.“

Otvorila som kartu, prebehla som ju a čo bolo treba, som si uložila do pamäti. „Davis,“ povedala som. „Tak sa volá dieťa?“

„Áno. Životné funkcie v norme, ale hodinovú glykémiu mal na štyridsiatke, takže sa ho stále snažíme pridájať. Na jednej strane sa trocha posnažil, ale je ospalý, veľa pľuje a málo pije.“

„Dostal káčko a očné?“

„Áno. Aj už cikal, ale ešte nekakal. Zatiaľ som ho nekúpala a nevypísala som mu správu.“

„V pohode,“ upokojila som ju. „To je všetko?“

„Otec sa volá Turk,“ odvetila zdráhavo. „Je trocha… divný.“

„Ako náš Tatko Úchylák?“ spýtala som sa jej. Pred rokom sme tu mali otecka, ktorý počas pôrodu svojej manželky flirtoval so sestrou študentkou. Keď sa ukázalo, že sa bude robiť cisársky rez, namiesto toho, aby sa postavil k manželkinej hlave za závesom, prešiel na druhý koniec sály a spýtal sa sestry, či je tam naozaj tak horúco, alebo ho len rozpálila jej sexi postava.

„Nie taký,“ odvetila Lucille. „K matke sa správa vzorne. Akurát je… Neviem to presne definovať.“

Vždy som si hovorila, že keby som nerobila sestru v pôrodnici, bola by zo mňa vynikajúca falošná psychotronička. Všetky dokážeme odhadovať naše pacientky, takže často vieme, čo potrebujú, ešte skôr ako si to uvedomia samy. Máme aj nadanie odhaľovať čudnú atmosféru. Len minulý mesiac sa mi spustil vnútorný poplach, keď na oddelenie prišla mentálne zaostalá pacientka v sprievode staršej Ukrajinky, s ktorou sa spriatelila v potravinách, kde pracovala. Na dynamike medzi tými dvoma niečo nesedelo, a tak som dala na inštinkt a zavolala na políciu. Ukázalo sa, že tá Ukrajinka si v Kentucky odsedela trest za to, že ukradla dieťa žene s Downovým syndrómom.

Preto som sa nijako výrazne neobávala, keď som šla do izby s Brittany Bauerovou. Hovorila som si, že to zvládnem.

Hlasno som zaklopala a otvorila dvere. „Som Ruth,“ predstavila som sa. „Dnes sa o vás budem starať ja.“ Išla som rovno k Brittany a usmiala som sa na dieťa v jej náručí. „Ten je ale zlatý! Ako sa volá?“ spýtala som sa, aj keď som to už vedela. Je to spôsob, ako nadviazať rozhovor a rozbehnúť vzťahy s pacientkou.

Brittany neodpovedala, iba sa pozrela na manžela – ozrutného chlapa sediaceho celkom na hrane stoličky. Vlasy mal ostrihané nakrátko, po vojensky, a jedna noha mu poskakovala, akoby sa nevedel udržať. Hneď som pochopila, čo na ňom Lucille videla. Turk Bauer mi pripomínal kábel elektrického vedenia, ktorý praskol v búrke a teraz leží pri ceste a čaká, kedy sa oň niekto obtrie, aby mohol sršať iskrami.

Nezáleží na tom, či ste ostýchavá alebo uzavretá – žiadna čerstvá rodička nevydrží dlho mlčať. Chcú sa podeliť o momenty, ktoré im zmenili život. Chcú znova prežívať pôrod, zrodenie, krásu svojho dieťatka. Lenže Brittany… Nuž, s tou to vyzeralo, takmer akoby potrebovala povolenie od manžela, keď chce prehovoriť. Domáce násilie? napadlo mi.

„Davis,“ vysúkala zo seba pridusene. „Volá sa Davis.“

„Tak ahoj, Davis,“ zamrmlala som a presunula som sa bližšie k posteli. „Môžem si vypočuť jeho srdiečko a zmerať mu teplotu?“

Neodpovedala, iba si ho ešte pevnejšie privinula.

„Môžem to spraviť aj tu,“ upokojovala som ju. „Nemusíte ho púšťať z rúk.“

Novým pacientkam treba tolerovať trocha neochoty, najmä ak už vedia, že dieťa má nízku glykémiu. Preto som bez ďalších rečí zastrčila Davisovi teplomer pod pazuchu. Teplotu mal v norme. Pozrela som sa na jeho kučeravé vlásky – biely chumáč môže naznačovať problémy so sluchom, striedajúce sa typy vlasov zase metabolické problémy. Pritisla som mu stetoskop na chrbátik a vypočula som si pľúca. Zasunula som ruku hlbšie medzi neho a matku a skontrolovala srdce.

Šelest.

Bol taký slabý, až som si myslela, že sa azda mýlim.

Vypočula som si ho znovu, aby som mala istotu, že to nebol omyl, no tentoraz som okrem tepu počula aj celkom zreteľný šum. Turk vstal, takže sa týčil nado mnou, a prekrížil si ruky na hrudi.

Otcovia prežívajú nervy inak ako matky. Niekedy sú bojovní, akoby mohli všetky problémy zahnať hrubou silou.

„Počujem veľmi slabý šelest,“ oznámila som im jemne. „Nemusí to nič byť. Takto skoro sa niektoré časti srdca ešte stále vyvíjajú. Aj keby to bol šelest, o pár dní môže sám vymiznúť. Tak či onak, zaznamenám to do správy a príde sa na to pozrieť pediatrička.“ Snažila som sa pôsobiť čo najpokojnejším dojmom a popritom som čo najrýchlejšie skontrolovala glykémiu. Používame Accucheck, ktorý okamžite ukazuje výsledky, a tento posledný bol na úrovni 52.

„Ale mám aj výbornú správu,“ povedala som, aby sa Bauerovci mohli chytiť niečoho pozitívneho. „Výrazne sa mu lepší krvný cukor.“ Prešla som k umývadlu, napustila som do plastovej misky teplú vodu a postavila som ju na prebaľovací pult. „Davis sa jednoznačne zlepšuje a onedlho bude jesť ako veľký. Čo keby sme ho poumývali, nech sa trocha preberie, a znova ho skúsili priložiť?“

Siahla som po dieťati a zobrala ho na ruky. K rodičom som sa obrátila chrbtom, Davisa som položila na pult a začala som prehliadku. Počula som, ako si Brittany a Turk za mojím chrbtom čosi zúrivo šepkajú, zatiaľ čo som kontrolovala fontanely na hlavičke a hľadala švy, aby som sa uistila, že sa kosti netlačia jedna ponad druhú. Rodičia si robia starosti. To je normálne. Veľa rodičov nemá rado, keď im lekárske informácie podáva sestra. Chcú ich počuť od lekára, aj keď to býva často práve sestra, kto si daný symptóm alebo anomáliu všimne ako prvý. Ich pediatričkou bola Atkinsová. Chystala som sa jej po prehliadke zavolať, nech príde vyšetriť srdce novorodenca.

Zatiaľ som sa však sústreďovala na Davisa. Hľadala som modriny na tvári, hematómy alebo abnormálny tvar lebky. Prehmatala som mu záhyby na drobučkých dlaniach, skontrolovala polohu uší vo vzťahu k očiam. Zmerala som obvod hlavičky a dĺžku nepokojného telíčka. Pozrela som sa, či nemá v ústach alebo ušiach rázštep. Prehmatala som kľúčne kosti a strčila som mu malíček do úst na kontrolu sacieho reflexu. Zahľadela som sa na to, ako sa mu dvíha hruď, aby som mala istotu, že nedýcha s námahou. Zatlačila som na bruško, či je mäkké, skontrolovala som pršteky na rukách aj na nohách, hľadala som vyrážky, lézie a materské znamienka. Overila som, či zostúpili oba semenníky a skontrolovala som prípadný hypospadias, aby sme mali istotu, že močová trubica má vývod na správnom mieste. Potom som ho jemne obrátila a pozrela sa na chrbátik, či na ňom nemá jamky, chumáčiky chlpov alebo iný indikátor poruchy neurálnej rúry.

Uvedomila som si, že šepot za mnou ustal. Neupokojilo ma to, naopak – pripadalo mi to ešte zlovestnejšie. Čo podľa nich robím zle? Kým som ho obrátila naspäť na chrbátik, už sa mu zatvárali očká.

Bábätká bývajú pár hodín po pôrode ospalé, čo bol jeden z dôvodov, prečo som robila prehliadku práve vtedy. Chcela som ho ňou prebrať natoľko, aby zase skúsil piť. Na pulte som mala utierky, ktoré som dávno nacvičenými pohybmi namáčala do teplej vody a od hlavy po päty som ho vyumývala. Nakoniec som mu dala plienku, zabalila som ho do deky ako mexické burrito a umyla som mu vlásky detským šampónom. Posledný prišiel na rad nemocničný náramok na členok, ktorý spustí poplach, keby sa dieťa priblížilo k niektorému z východov.

Na chrbte som cítila žeravé pohľady oboch rodičov. Obrátila som sa k nim a nahodila som úsmev. „Nech sa páči,“ podala som dieťatko matke. „Čistučký ako ľalia. A teraz sa pozrieme, či sa nám ho podarí priložiť.“

Natiahla som sa, že jej pomôžem dieťa nastaviť do správnej polohy, ona sa však mykla.

„Choďte od nej!“ zavrčal Turk Bauer. „Chcem hovoriť s vašou nadriadenou.“

Boli to prvé slová, ktoré som od neho počula za dvadsať minút, čo som strávila v izbe s jeho ženou a dieťaťom. Niesli sa v duchu slabo potláčanej nespokojnosti. Bola som si istá, že nechce Marie hovoriť, akú perfektnú prácu som odviedla. Napriek tomu som však prikývla a vyšla z miestnosti. V duchu som si prehrávala úplne všetko, každé gesto a slovo, ktoré som urobila či povedala, odkedy som sa predstavila Brittany Bauerovej. Išla som k pultu sestier, kde Marie vypĺňala tabuľku. „Na päťke máme problém,“ oznámila som jej pokiaľ možno vyrovnaným hlasom. „Chce s tebou hovoriť otec dieťaťa.“

„Čo sa stalo?“ spýtala sa ma.

„Absolútne nič,“ odvetila som s vedomím, že hovorím pravdu. Som dobrá sestra. Niekedy priam vynikajúca. Postarala som sa o novorodenca presne tak ako o každého iného na našom oddelení.

„Povedala som im, že počujem čosi ako šelest a zavolám pediatričku. Dieťa som vyšetrila a umyla.“

Zrejme sa mi veľmi nedarilo tajiť, čo cítim, lebo Marie po mne vrhla súcitný pohľad. „Možno si robia starosti pre to srdce,“ upokojovala ma.

Do izby som vošla iba krok za Marie, a tak som jasne postrehla úľavu na tvárach rodičov, keď ju uvideli. „Chceli ste so mnou hovoriť, pán Bauer?“

„Tá sestra,“ vyhlásil Turk. „Nechcem, aby sa viac dotýkala môjho syna.“

Cítila som, ako sa mi od goliera nemocničného plášťa rozlieva po hlave horúčava. Nikomu sa nepáči, keď ho pacientka odvolá pred jeho nadriadenou.

Marie sa vzpriamila. Chrbát jej viditeľne stuhol. „Môžem vás uistiť, že Ruth je jedna z našich najlepších sestier, pán Bauer. Ak chcete podať oficiálnu sťažnosť…“

„Nechcem, aby sa môjho syna dotýkala ona a nikto, kto vyzerá ako ona,“ skočil jej do reči otec a prekrížil si ruky na hrudi. Kým som bola preč, vyhrnul si rukávy. Na jednej ruke sa mu od zápästia po lakeť ťahala vlajka Konfederácie.

Marie stíchla.

Chvíľu som tomu celkom úprimne nerozumela. Potom ma to však zasiahlo ako úder päsťou: oni nemajú problém s tým, čo som robila.

Iba s tým, kto som.

Table of Contents

PRVÁ DOBA PÔRODNÁ LATENTNÁ

PRVÁ DOBA PÔRODNÁ OTVÁRACIA