C. J. Tudor

THE CHALK MAN

Copyright © 2017 by C. J. Tudor

Translation © 2018 by Jana Seichertová

Jacket design © 2018 by

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5818-1

Venujem Betty. A Betty.

Poďakovanie

V prvom rade by som chcel poďakovať tebe, čitateľ, za to, že prečítaš túto knihu, ktorú si si kúpil za ťažko zarobené peniaze, priniesol domov z knižnice alebo požičal od priateľa. Nech si sa k nej dostal akokoľvek, budem ti za to navždy vďačná.

Ďakujem svojej skvelej agentke Madeleine Milburnovej za to, že vybrala môj rukopis z kopy blata a všimla si jeho potenciál. Je to najlepšia agentka, akú som kedy mala. Ďakujem aj Haylovi Steedovi, Therese Coenovej, Anne Hogartyovej a Gilesovi Milburnovi za ich usilovnú prácu a profesionálny prístup. Ste fantastickí, ľudia!

Ďakujem úžasnej Maxine Hitchcockovej z MJ Books za naše rozhovory o stolici batoliat aj za to, že je takou inšpirujúcou a prezieravou vydavateľkou. Ďakujem Nathanovi Robersonovi z Crown US za to isté (okrem rozhovorov o stolici batoliat). Ďakujem Sarah Dayovej za redigovanie mojej knihy a všetkým pracovníkom Penguin Random House za ich podporu.

Ďakujem svojim vydavateľom na celom svete. Dúfam, že raz sa stretnem so všetkými osobne!

Pravdaže, ďakujem aj svojmu dlho trpiacemu partnerovi Neilovi za jeho lásku, podporu a večery, počas ktorých sa rozprával so zadnou stranou môjho notebooku. Za veľa ďakujem aj Pat a Timovi, svojim rodičom za všetko.

Už som takmer v cieli, prisahám...

Ďakujem Carlovi za to, že počúval moje reči o písaní, keď som si ešte zarábala tým, že som chodila na prechádzky so psami. Aj za všetku mrkvu, ktorú mi dal!

Napokon ďakujem Claire a Mattovi za to, že kúpili nášmu dievčatku na druhé narodeniny úžasný darček – vedierko s farebnými kriedami.

Pozrite sa, čo ste spôsobili!

Prológ

Hlava dievčaťa ležala na kôpke oranžovohnedých listov. Mandľové oči hľadeli na klenbu korún platanov, bukov a dubov, ale nevideli slnečné lúče, ktoré váhavo prenikali cez konáre a pozlacovali lesný porast. Nežmurkli, keď lesklé čierne chrobáky precupitali po zreničkách. Už nevnímali nič okrem tmy.

Bledá ruka vytŕčala z malého rubáša ušitého z lístia, akoby hľadala pomoc alebo ubezpečenie, že tam nie je sama. Nijaké však nemala nájsť. Ostatné časti tela ležali obďaleč, ukryté v odľahlých zákutiach lesa.

Neďaleko sa zlomila vetvička – v tichu ten zvuk znel ako výbuch petardy – a z lesného porastu vzlietol kŕdeľ vyplašených vtákov. Ktosi prichádzal.

Kľakol si k nevidiacej dievčine. Chvejúcimi sa prstami jej nežne pohladkal vlasy aj studené líce. Potom jej zdvihol hlavu, oprášil lístie prilepené k roztrhaným okrajom krku a opatrne ju vložil do ruksaku, v ktorom už mal úlomky kriedy.

Po krátkom zaváhaní sa načiahol a zatlačil dievčaťu oči. Napokon zatvoril zips na ruksaku, vstal a odniesol ho.

O niekoľko hodín dorazili do lesa policajti a forenzní technici. Očíslovali, odfotografovali, obhliadli a odviezli telo dievčaťa do márnice, kde zostalo niekoľko týždňov, akoby čakalo na doplnenie.

Nikdy sa ho nedočkalo. Po náleze nasledovali rozsiahle pátracie akcie, výsluchy a výzvy, no napriek najlepšiemu úsiliu detektívov a ľudí v meste hlavu nenašli a dievča nájdené v lese už nikdy neposkladali dohromady.

2016

Príbeh sa najlepšie rozpráva od začiatku.

Problém však spočíva v tom, že sme sa nikdy nezhodli, kedy sa ten príbeh vlastne začal. Vtedy, keď Tučný Gav dostal na narodeniny vedierko s kriedami? Keď sme sa pustili kresliť kriedové postavičky alebo keď sa začali objavovať samy od seba? Keď sa stala tá strašná nehoda? Alebo keď našli prvé telo?

Stalo sa toho veľa a myslím, že za začiatok by sme mohli považovať ktorúkoľvek z tých udalostí. Podľa mňa sa to však začalo v deň, keď sa v meste konal každoročný jarmok. Ten deň si pamätám najlepšie zo všetkých. Pravdaže, kvôli Waltzerovmu dievčaťu, ale aj preto, lebo po ňom už nič nebolo normálne.

Keby svet bol snehová guľa, zdalo by sa vám, že v ten deň prišiel nejaký ľahkomyseľný boh, silno ňou potriasol a zase ju položil na miesto. Aj po tom, ako sa pena a vločky usadili, nič už nebolo také ako predtým. Nie celkom. Cez sklo možno svet v guli vyzeral rovnako, ale v skutočnosti sa zmenil.

V ten deň som prvý raz stretol pána Hallorana, a keďže o začiatkoch viem svoje, predpokladám, že tento je rovnako dobrý ako ktorýkoľvek iný.

1986

„Dnes bude búrka, Eddie.“

Otec rád predpovedal počasie hlbokým, autoritatívnym hlasom ako ľudia v telke. Vždy to robil s absolútnou istotou, no zvyčajne sa mýlil.

Pozrel som cez okno na dokonale modrú oblohu, takú jasnú, že som musel trochu prižmúriť oči, aby ma neoslepila.

„Nevyzerá to na búrku, otec,“ namietol som s ústami plnými syrového sendviča.

„Pravdaže, lebo nijaká nebude,“ ozvala sa mama. Do kuchyne vošla ticho a nenápadne ako bojovník nindža.

„Na BBC predpovedali horúci a slnečný víkend... a nehovor s plnými ústami, Eddie,“ dodala vyčítavo.

„Hmmmm,“ zahundral otec ako vždy, keď s mamou nesúhlasil, ale nemal odvahu upozorniť ju na jej omyl.

S mamou sa nikto neodvážil nesúhlasiť. Ľuďom vždy trochu naháňala – a stále naháňa – strach. Bola vysoká, mala krátke tmavé vlasy a hnedé oči, ktoré iskrili smiechom alebo celkom stmavli od hnevu (takže ste ju nechceli rozhnevať, rovnako ako Neuveriteľného Hulka).

Mama bola lekárka, ale nie normálna doktorka, ktorá láta ľuďom nohy a pichá im injekcie. Otec mi raz vysvetlil, že mama „pomáha ženám, ktoré sa ocitnú v problémoch“. Nespresnil, o aké problémy ide, no usúdil som, že určite sú veľmi vážne, keď tie ženy musia vyhľadať lekársku pomoc.

Aj otec pracoval, ale z domu. Písal rôzne články pre časopisy a noviny, no nie celý čas. Niekedy sa sťažoval, že mu nikto nechce dať prácu, alebo sa roztrpčene zasmial: „Tento mesiac nemám čitateľov, Eddie.“

V detstve som bol presvedčený, že otec nemá „poriadnu prácu“. Správny otec by mal nosiť oblek s kravatou, každé ráno odchádzať do úradu a domov sa vracať až na večeru. Môj otec však odchádzal do hosťovskej izby, kde sedel pri počítači v pyžame a tričku, niekedy aj neučesaný.

Ani výzorom sa nepodobal na ostatných otcov. Mal veľkú huňatú bradu a dlhé vlasy, ktoré si zväzoval do chvosta. Dokonca aj v zime nosil skrátené deravé džínsy a vyblednuté tričká s menami bývalých hudobných skupín, najmä Led Zeppelin a Who. Niekedy si obul aj sandále.

Tučný Gav vyhlásil, že môj otec je „šibnutý hipisák“. Zrejme mal pravdu, no vtedy som to považoval za urážku a strčil som doňho. On ma zvalil na zem a domov som sa dotackal s novými modrinami a krvavým nosom.

Pravdaže, neskôr sme sa udobrili. Tučný Gav vedel byť poriadny kretén – patril k tučným deťom, ktoré sa správajú najhlučnejšie a najprotivnejšie, aby odstrašili skutočných tyranov, no zároveň bol mojím najlepším priateľom. V živote som nespoznal vernejšieho a veľkodušnejšieho človeka.

„Staraj sa o svojich priateľov, Eddie Monster,“ dohováral mi vážne. „Priatelia znamenajú všetko.“

Eddie Monster bola moja prezývka. Dali mi ju, lebo moje priezvisko je Adams ako v Rodine Addamsovcov. Chlapec v Rodine Addamsovcov sa volal Pugsley a Eddie Monster bol postava z Monsterovcov, no vtedy znela logicky, a ako to už s prezývkami býva, sedela mi.

Eddie Monster, Tučný Gav, Železný Mickey (pre obrovský zubný strojček), Hoppo (David Hopkins) a Nicky. To bola naša banda. Nicky nemala prezývku, lebo bola dievča, hoci horlivo predstierala, že ním nie je. Nadávala, liezla na stromy a vedela sa biť takmer rovnako dobre ako väčšina chalanov. Napriek tomu vyzerala ako dievča, a veľmi pekné, s dlhými červenými vlasmi a bledou pokožkou posiatou maličkými hnedými pehami. Vtedy som si však jej výzor veľmi nevšímal.

V tú sobotu sme mali dohodnuté stretnutie. Stretávali sme sa takmer každý víkend a zakaždým sme zašli k niekomu domov, na ihrisko alebo do lesa. Táto sobota však bola mimoriadna vďaka tradičnému jarmoku, ktorý sa konal v parku neďaleko rieky. Tento rok nás tam prvý raz pustili samých, bez dozoru dospelej osoby.

Tešili sme sa naň celé týždne, odkedy vylepili po meste plagáty. Lákali ľudí na autodróm, vesmírne rakety, pirátsku loď a orbiter. Vyzeralo to celkom sľubne.

„Hotovo,“ oznámil som, keď som čo najrýchlejšie spratal syrový sendvič. „Spomenul som, že sa mám stretnúť s ostatnými pred parkom o druhej?“

„Áno, ale drž sa hlavných ciest,“ kládla mi na srdce mama. „Nechoď skratkami a nerozprávaj sa s neznámymi ľuďmi.“

„Neboj sa, nebudem.“

Skĺzol som zo stoličky a zamieril k dverám.

„A vezmi si ľadvinku.“

„Ale, mamíííí!“

„Budeš sa voziť na kolotočoch. Peňaženka by ti mohla vypadnúť z vrecka. Vezmeš si ľadvinku a už ani slovo!“ Otvoril som ústa a zase som ich zavrel. Horeli mi líca.

Tú hlúpu ľadvinku som nenávidel. Ľadvinky nosia iba tuční turisti. Nezapôsobím ňou na nikoho, najmä nie na Nicky. No keď mama prehovorila týmto tónom, neoplatilo sa s ňou hádať.

„Dobre.“

Nebolo to dobre, ale videl som, že ručička na kuchynských hodinách sa neúprosne blíži k dvojke a potreboval som vypadnúť z domu. Vybehol som hore schodmi, schmatol som tú sprostú ľadvinku a napchal som do nej všetky svoje úspory. Celých päť libier. Hotový majetok. Potom som zase zbehol na prízemie.

„Uvidíme sa neskôr.“

„Príjemnú zábavu.“

Vôbec som nepochyboval o tom, že sa budem dobre zabávať. Slnko svietilo. Mal som na sebe svoje obľúbené tričko a tenisky Converse. Už som počul slabé tuc, tuc jarmočnej hudby aj cítil vôňu hamburgerov a cukrovej vaty. Dnešok bude dokonalý.

Keď som prišiel do parku, Tučný Gav, Hoppo a Železný Mickey už čakali pri bráne.

„Hej, Eddie Monster, máš peknú ľadvinku!“ zreval Tučný Gav.

Začervenal som sa a ukázal som mu prostredník. Hoppo a Železný Mickey sa zasmiali na vtipe Tučného Gava. Hoppo, ktorý bol vždy najpriateľskejší a v našej bande fungoval ako mierotvorca, Tučnému Gavovi odsekol:

„Aspoň nevyzerá buzerantsky ako tvoje šortky, ty vták!“ Tučný Gav sa uškrnul, chytil lem šortiek a predviedol tanček, pričom mäsité nohy zdvíhal vysoko ako baletka. To bolo preňho typické. Nemohli ste ho uraziť, lebo mu všetko bolo jedno. Alebo o tom aspoň všetkých presviedčal.

„Nech je, ako chce,“ ozval som sa, lebo napriek Hoppovej poznámke som sa nezbavil pocitu, že ľadvinka vyzerá hlúpo, „zbavím sa jej.“

Rozopol som si opasok, vopchal som peňaženku do vrecka na šortkách a rozhliadol som sa okolo seba. Park obklopoval hustý živý plot. Skryl som doň ľadvinku dosť hlboko, aby ju okoloidúci nemohli uvidieť, no nie príliš hlboko, aby som ju v ňom neskôr našiel.

„Naozaj ju tam chceš nechať?“ zapochyboval Hoppo.

„Áno, čo ak to zistí tvoja mamička?“ zatiahol posmešne Železný Mickey.

Aj keď Železný Mickey bol členom našej bandy a najlepším kamarátom Tučného Gava, nepatril k mojim obľúbencom. Mal dosť nepríjemnú povahu, ktorá ma odpudzovala rovnako ako zubný strojček v jeho ústach. Ale vzhľadom na to, kto bol jeho brat, ma to veľmi neprekvapovalo.

„Je mi to fuk,“ zaklamal som a ľahostajne som pokrčil plecami.

„A komu nie?“ vyhŕkol netrpezlivo Tučný Gav. „Môžeme konečne zabudnúť na tú debilnú ľadvinku a rozhýbať sa? Najprv chcem ísť na orbiter.“

Železný Mickey a Hoppo sa pohli – zvyčajne sme urobili, čo chcel Tučný Gav, zrejme preto, lebo bol z nás najväčší a najhlučnejší.

„Ale Nicky ešte neprišla,“ pripomenul som im.

„No a čo?“ zavrčal Železný Mickey. „Vždy mešká.

Poďme. Ľahko nás nájde.“

Mickey mal pravdu. Nicky naozaj vždy meškala. Na druhej strane, takto sme sa nedohodli. Mali sme vždy držať spolu. Byť na jarmoku sám nebolo bezpečné, najmä pre dievča.

„Dajme jej ešte päť minút,“ navrhol som.

„To nemyslíš vážne!“ zvolal Tučný Gav, pričom sa zo všetkých síl snažil napodobniť Johna McEnroa.

Tučný Gav rád napodobňoval iných ľudí, väčšinou Američanov, a tak strašne dobre, že sme sa prehýbali od smiechu.

Železný Mickey sa nesmial tak úprimne ako Hoppo a ja. Nepáčilo sa mu, keď sa banda postavila proti nemu. Vlastne to bolo jedno, lebo smiech nás rýchlo prešiel, keď sa za nami ozval známy hlas: „Čo je vám také smiešne?“ Otočili sme sa. Nicky kráčala dolu kopcom k nám. Pri pohľade na ňu som, ako vždy, v bruchu pocítil zvláštne šteklenie – akoby som zrazu strašne vyhladol a zároveň sa mi trochu zdvihol žalúdok.

Dnes mala červené vlasy rozpustené. V strapatých kučerách jej splývali na chrbát a takmer sa dotýkali lemu rozstrapkaných džínsových šortiek. Na sebe mala žltú blúzku bez rukávov, s drobnými modrými kvetmi okolo krku. Na hrdle sa jej niečo ligotalo – malý strieborný krížik na retiazke. Na pleci jej viselo veľké jutové vrece. Vyzeralo dosť ťažké.

„Meškáš,“ vyčítal jej Železný Mickey. „Čakali sme na teba.“

Podľa jeho tónu by si človek myslel, že to bol jeho nápad.

„Čo máš v tom vreci?“ vyzvedal Hoppo.

„Otec chce, aby som na jarmoku rozdávala túto sprostosť.“

Vybrala z vreca leták a ukázala nám ho.

Príďte do Kostola svätého Tomáša a chváľte Pána. To je najvzrušujúcejšia jazda na svete!

Nickin otec bol vikárom v našom kostole. V skutočnosti som doň nikdy nevkročil – moji rodičia si na modlenie nepotrpeli –, no vikára som vídal v meste. Nosil malé okrúhle okuliare a holú lebku mal posypanú pehami ako Nicky nos. Vždy sa na mňa usmial a pozdravil ma, ale trochu mi naháňal strach.

„To je kopa smradľavých sračiek, človeče!“ vybuchol Tučný Gav.

Smradľavé alebo lietajúce sračky bola ďalšia obľúbená fráza Tučného Gava, po ktorej zvyčajne povýšenecky dodal „človeče“, hoci netuším prečo.

„Dúfam, že to neurobíš,“ zhrozil som sa, lebo som si nechcel pokaziť deň motaním sa po parku s Nicky rozdávajúcou letáky.

Vrhla na mňa pohľad, ktorým mi trochu pripomenula moju mamu.

„Pravdaže nie, hlupáčik,“ upokojila ma. „Zopár ich roztrúsime po okolí, aby to vyzeralo, že ich ľudia odhodili, a ostatné napcháme do smetného koša.“

Všetci sme sa uškrnuli. Nepoznali sme lepšiu zábavu, ako porušovať zákazy dospelých a dokazovať im, že sme múdrejší ako oni.

Keď sme roztrúsili letáky a odhodili prázdne vrece do smetí, vyrazili sme za zábavou. Vyskúšali sme orbiter (ktorý bol naozaj super), autodróm, kde Tučný Gav do mňa narazil tak prudko, až mi skoro praskla chrbtica, vesmírne rakety (minulý rok vzrušujúce, ale teraz trochu nudné), tobogan, meteorit aj pirátsku loď.

Keď sme zjedli teplé hotdogy, Tučný Gav s Nicky sa pokúsili uloviť zopár kačiek a sklamaní zistili, že výhra vždy neznamená vytúženú odmenu. Vrátili sa však rozveselení a cestou sa obhadzovali plyšovými zvieratkami. Popoludnie už poriadne pokročilo. Vzrušenie a adrenalín sa z nás pomaly vytrácali a čoraz väčšmi sme si uvedomovali, že nám zostávajú peniaze už len na dve alebo tri jazdy.

Siahol som si do vrecka po peňaženku. Srdce mi vyskočilo do úst ako žaba. Bola fuč.

„Doriti!“

„Čo je?“ spýtal sa Hoppo.

„Moja peňaženka. Stratil som ju.“

„Si si istý?“

„Áno, dopekla!“

Pre istotu som si siahol aj do druhého vrecka. Takisto prázdne. Doriti.

„Kde si ju naposledy použil?“ zaujímala sa Nicky. Zalovil som v pamäti. Vedel som, že po poslednej jazde som ju ešte mal, lebo som si ju skontroloval. Potom sme si kúpili hotdogy. Lov kačiek som si nevyskúšal, takže...

„Pri stánku s hotdogmi.“

Stánok s hotdogmi sa nachádzal na opačnej strane parku, oproti orbiteru a meteoritu.

„Doriti,“ zahrešil som znovu.

„Poďme sa tam pozrieť,“ navrhol Hoppo.

„A načo?“ namietol Železný Mickey. „Niekto si ju už určite privlastnil.“

„Mohol by som ti požičať trochu peňazí,“ ponúkol sa Tučný Gav, „ale už mi ich veľa nezostalo.“

Bol som si celkom istý, že klame. Tučný Gav mal vždy viac peňazí ako my ostatní. Takisto najlepšie hračky a najnovší, najligotavejší bicykel. Jeho otcovi patril jeden z miestnych barov – Býk a jeho mama pracovala ako Avon lady. Tučný Gav bol veľkodušný, no vedel som, že veľmi túži po ďalších jazdách.

Pokrútil som hlavou. „Ďakujem, ale nijaké nepotrebujem.“

Nebola to pravda. V očiach ma pálili slzy. Netrápila ma len strata peňazí, ale aj moja hlúposť, ktorou som si pokazil deň. Navyše som vedel, že mama sa nahnevá a vyčítavo mi povie: „Vravela som ti to!“

„Vy pokojne pokračujte,“ navrhol som im. „Pôjdem sa tam pozrieť sám. Je zbytočné, aby sme strácali čas všetci.“

„Super,“ potešil sa Železný Mickey. „Tak poďme.“ Všetci sa pomaly pohli preč. Videl som, že sa im uľavilo. Nebola to ich strata peňazí ani ich pokazený deň. Pomaly som vykročil k stánku s hotdogmi. Stál rovno oproti kolotoču s názvom Waltzer, ktorý som používal ako orientačný bod. Tú starú jarmočnú atrakciu ste naozaj nemohli minúť. Nachádzala sa rovno uprostred zábavného parku.

Zo starých reproduktorov revala hudba. Farebné svetlá blikali a ľudia v rotujúcich vozíkoch kričali, zatiaľ čo drevený kolotoč sa krútil čoraz rýchlejšie.

Keď som sa k nemu priblížil, spomalil som, sklonil som hlavu a skúmal zem. Odpadky, obaly z hotdogov, ale nijaká peňaženka. Jasné, že nie. Železný Mickey mal pravdu. Niekto ju našiel a šlohol mi peniaze.

Vzdychol som si a zase som zdvihol hlavu. Najprv som zbadal Umrlca. Pravdaže, to nebolo jeho skutočné meno. Neskôr som zistil, že sa volá pán Halloran a že bude naším novým učiteľom.

Umrlca ste si nemohli nevšimnúť. Bol veľmi vysoký a chudý. Na sebe mal vyblednuté džínsy, voľnú bielu košeľu a veľký slamený klobúk. Vyzeral ako spevák zo sedemdesiatych rokov, ktorého mala rada moja mama: David Bowie.

Umrlec stál pri stánku s hotdogmi, cez slamku pil ostružinovú ľadovú triešť a pozoroval kolotoč. Aspoň som si myslel, že ho pozoruje.

Pozrel som rovnakým smerom a vtedy som uvidel to dievča. Ešte vždy ma hnevala strata peňaženky, ale bol som aj dvanásťročný chlapec, v ktorom sa pomaly prebúdzali hormóny. Noci vo svojej izbe som netrávil len čítaním komiksov pri svetle baterky pod perinou ako kedysi.

Dievča tam stálo so svetlovlasou priateľkou, ktorú som poznal z prechádzok po meste (jej otec bol policajt alebo také čosi), no hneď som ju pustil z hlavy. Je smutné, že skutočná krása zatieni všetko a všetkých okolo seba. Blondínka vyzerala dobre, ale Waltzerovo dievča – vždy ním pre mňa zostala, aj keď neskôr som sa dozvedel jej meno – bola skutočná krásavica. Vysoká, štíhla, s dlhými tmavými vlasmi a ešte dlhšími nohami, takými hladkými a hnedými, že sa na slnku leskli. Na sebe mala volánovú minisukňu, voľné tielko s nápisom Uvoľni sa a pod ním krikľavú zelenú podprsenku. Vlasy si zastrčila za ucho so zlatou kruhovou náušnicou, len tak sa ligotala v slnečnom svetle.

S hanbou priznávam, že jej tvár som si najprv nevšimol, no keď sa obrátila k svetlovlasej kamarátke, nesklamala ma. Bola taká krásna, až sa mi rozbúchalo srdce, s plnými perami a s trochu šikmými mandľovými očami.

A potom všetko zmizlo.

Minútu som zízal na nádherné dievča s krásnou tvárou, a ďalšiu sa ozval strašný, ohlušujúci zvuk, akoby z útrob zeme zreval obrovský netvor. Neskôr som zistil, že ten hluk vydal otočný podstavec starého kolotoča, keď sa na ňom zlomila preťažovaná a zle udržiavaná os. Zbadal som strieborný záblesk a vzápätí dievčaťu odseklo polovicu tváre. Zostala z nej iba masa chrupaviek, kostí a krvi... celé more krvi.

O zlomok sekundy, skôr než som stihol otvoriť ústa na výkrik, okolo mňa preletel obrovský fialovo-čierny predmet. Rozľahol sa ďalší ohlušujúci zvuk – uvoľnený vozík kolotoča vrazil do stánku s hotdogmi v spŕške lietajúceho kovu a triesok – a nasledovali vydesené výkriky ľudí uskakujúcich pred ním. Vzápätí ma prevrátili a zrazili na zem.

Utekajúci ľudia spadli na mňa. Šliapli mi na zápästie. Kolenom mi pritisli hlavu k zemi. Čižmou ma kopli do rebier. Vykríkol som od bolesti, no podarilo sa mi oslobodiť a odkotúľať nabok. Vtom mi z úst unikol ďalší výkrik. Waltzerovo dievča ležalo vedľa mňa. Vlasy mu milosrdne zakrývali tvár, ale spoznal som ho podľa trička a krikľavej podprsenky, hoci oboje bolo nasiaknuté krvou. Krv jej stekala aj po nohe, lebo druhý úlomok ostrého kovu jej prerezal kosť tesne pod kolenom. Spodná časť nohy jej visela iba na tenkých šľachách.

Chystal som sa odplaziť – zjavne bola mŕtva, nemohol som pre ňu nič urobiť –, no znenazdajky vystrela ruku a chytila ma za zápästie.

Otočila zakrvavenú, znetvorenú tvár ku mne. Z krvavej masy na mňa hľadelo hnedé oko. Druhé jej ochabnuto ležalo na rozmliaždenom líci.

„Pomôž mi,“ zachrčala. „Pomôž mi.“

Túžil som ujsť. Chcel som kričať, plakať a vracať zároveň. Možno by som to urobil, keby mi veľká, pevná ruka nestisla plece a keby mi tichý hlas nepovedal: „Upokoj sa. Viem, že si vystrašený, ale veľmi pozorne ma počúvaj a urob, čo ti prikážem.“

Obrátil som sa. Umrlec stál nado mnou a díval sa na mňa. Až vtedy som si všimol, že mužova tvár pod klobúkom so širokou strechou je takmer rovnako biela ako jeho košeľa. Dokonca aj sivé oči mal zahmlené a zakalené. Vyzeral ako duch alebo upír. Za iných okolností by ma určite vydesil na smrť, no v tej chvíli som potreboval, aby mi niekto dospelý povedal, čo mám robiť.

„Ako sa voláš?“ spýtal sa ma.

„Ed... Eddie.“

„Dobre, Eddie. Si zranený?“ Pokrútil som hlavou.

„Fajn. Ale táto mladá dáma je zranená, tak jej pomôžeme, súhlasíš?“

Prikývol som.

„Teraz potrebujem, aby si niečo urobil: podrž jej nohu, ale veľmi pevne.“

Chytil mi ruky a položil ich na nohu dievčaťa. Bola horúca a klzká od krvi.

„Držíš ju?“

Zase som prikývol. Na jazyku som cítil strach; mal trpkú kovovú chuť. Krv dievčaťa mi presakovala pomedzi prsty, hoci som ju držal naozaj pevne, najpevnejšie, ako som vládal...

Zdalo sa mi, že hudba a radostné výkriky sa ozývajú z oveľa väčšej diaľky ako predtým. Dievča už nekričalo. Ležalo nehybne a ticho. Počul som len jeho chrapľavé dýchanie, aj to postupne slablo.

„Eddie, sústreď sa. Okej?“

„Okej.“

Zízal som na Umrlca. Vytiahol si z džínsov opasok. Bol mu príliš dlhý, tak si doň vyvŕtal ďalšie dierky, aby mu padol na chudý pás. Zvláštne, aké nepodstatné maličkosti si človek všimne v najhorších chvíľach. Napríklad som zbadal, že Waltzerovmu dievčaťu sa vyzula topánka – priesvitná, ružová a trblietavá. Napadlo mi, že ju už pravdepodobne nebude potrebovať, keď jej nohu takmer rozseklo napoly.

„Ešte ma vnímaš, Eddie?“

„Áno.“

„Dobre. Už sme takmer hotoví. Ide ti to skvele, Eddie.“ Umrlec vzal opasok, omotal ho dievčaťu tesne pod kolenom a veľmi pevne ho utiahol. Bol silnejší, než vyzeral. Takmer hneď som si všimol, že prúd krvi vytekajúci z rany na nohe spomalil.

Pozrel na mňa a prikývol. „Už ju môžeš pustiť. Držím ju.“ Odtiahol som z nej ruky. Keď zo mňa opadlo napätie, roztriasli sa mi. Vopchal som si ich pod pazuchy.

„Dostane sa z toho?“

„Neviem. Dúfam, že jej nohu zachránia.“

„A čo tvár?“ zašepkal som.

Pozrel sa na mňa a pohľadom svetlosivých očí ma dokonale umlčal. „Predtým si sa jej pozeral na tvár, Eddie?“ Otvoril som ústa, no nevedel som, čo mám povedať.

Nechápal som, prečo jeho hlas už neznie priateľsky.

Umrlec zase odvrátil zrak a ticho dodal: „Prežije, a to je najdôležitejšie.“

V tej chvíli nám nad hlavami dunivo zahrmelo a na zem dopadli prvé dažďové kvapky.

Až vtedy som pochopil, že všetko sa môže zmeniť v jedinom okamihu. Všetko, čo považujeme za samozrejmosť, nám môžu mihnutím oka vziať. Možno preto som tú vec vzal – aby som si ju nechal a uchoval ju v bezpečí. Aspoň som si to nahováral.

Ale rovnako ako veľa iných hlúpostí, ktoré si nahovárame, aj toto možno bola iba kopa smradľavých sračiek.

Miestne noviny nás nazvali hrdinami. Vzali pána Hallorana aj mňa zase do parku a spolu nás v ňom odfotografovali.

Znie to neuveriteľne, no dvaja ľudia sediaci vo vozíku kolotoča, ktorý sa odtrhol, utrpeli len zlomeniny, rezné rany a modriny. Niekoľkí okolostojaci utŕžili zopár škaredých rezných rán, ktoré im museli zašiť, a ďalší si polámali kosti a rebrá pri bezhlavom úteku z miesta nešťastia.

Dokonca aj Waltzerovo dievča (ktoré sa v skutočnosti volalo Elisa) prežilo. Lekárom sa podarilo zachrániť jej nohu a dokonca aj oko. Noviny to nazvali zázrakom. O zvyšku jej tváre sa tak nadšene nezmieňovali.

Ako to už s drámami a tragédiami býva, záujem o nešťastnú udalosť postupne upadal. Tučný Gav prestal trúsiť nevkusné vtipy (väčšinou o beznohých), dokonca aj Železného Mickeyho omrzelo prezývať ma Supermanom a vypytovať sa, kde som si nechal plášť. Nahradili ju iné správy a klebety. Na ceste A36 sa stala vážna nehoda, pri ktorej zomrel bratranec jedného žiaka z našej školy, a piatačka Marie Bishopová otehotnela. Skrátka, život nezadržateľne plynul ďalej.

Ľudia ma veľmi neobťažovali. Aj mňa ten príbeh už trochu unavoval. Nepatril som k deckám, ktoré rady bývajú v strede pozornosti. Čím menej som o tom rozprával, tým zriedkavejšie som si predstavoval chýbajúcu tvár Waltzerovho dievčaťa. Nočné mory postupne bledli. Počet mojich tajných výletov ku košu na špinavú posteľnú bielizeň vytrvalo klesal.

Mama mi zopár ráz navrhla, či by som nechcel navštíviť Waltzerovo dievča v nemocnici. Zakaždým som odmietol. Nestál som o stretnutie s ňou. Netúžil som jej hľadieť do znetvorenej tváre. Nechcel som, aby tie hnedé oči na mňa obviňujúco pozreli: Viem, že si sa chystal ujsť, Eddie. Keby ťa pán Halloran nechytil za ruku, nechal by si ma tam zomrieť.

Myslím, že pán Halloran ju často navštevoval. Zrejme mal dosť času. V našej škole mal nastúpiť až v septembri. Zjavne sa nasťahoval do prenajatého domčeka niekoľko mesiacov pred začiatkom školského roka, aby si najprv trochu zvykol na naše mesto.

Považoval som to za dobrý nápad. Všetci mali možnosť zvyknúť si na jeho čudný vzhľad. Skôr ako prvý raz vstúpil do triedy, odpratal z cesty všetky nepríjemné otázky: Čo to má s pokožkou?

Bol albín, vysvetľovali nám trpezlivo dospelí. Údajne mu chýbalo čosi, čo sa volá pigment, vďaka nemu ľudia majú väčšinou ružovú alebo hnedú farbu pokožky. A jeho oči? To isté. Jednoducho neobsahujú pigment. Takže nie je hračka prírody, netvor ani duch? Nie. Je to obyčajný človek s určitými zdravotnými problémami.

Mýlili sa. Pán Halloran bol všelijaký, ale nikdy mi nepripadal obyčajný.

Table of Contents

Poďakovanie

Prológ

2016

1986