Alan Parks

BLOODY JANUARY

Copyright © 2018 by Alan Parks

Translation © 2018 by Patrik Roľko

Jacket design © 2018 by Diana Delevová

Slovak edition © 2018 IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5744-0

Mame a otcovi

„V skutočnosti sa každá obec, veľká či malá, delí na dve – na obec chudobných a obec bohatých.

A medzi nimi vládne nepriateľstvo.“

PLATÓN

„Za každou fotkou sa skrýva príbeh, či nie?“

ROD STEWART

BOL TO JEDEN Z PRÍPADOV, aké zanechajú v každom policajtovi hlbokú stopu. Peter Manuel, Biblický John, Krvavý január. Nikto ani len netušil, kde sa vlastne vzalo to pomenovanie, možno ho utrúsil niekto na ústredí na Pitt Street alebo v nejakej krčme pri hlavnej železničnej stanici. Noviny sa ho chytili okamžite, strkali ho hneď do palcových titulkov. Ten najslávnejší visí dodnes zarámovaný na mnohých policajných staniciach po celom meste.

KRVAVÝ JANUÁR – KOĽKO ICH EŠTE ZOMRIE?

Po rokoch policajti, ktorí pracovali na Krvavom januári, budú tvrdiť mladším kolegom, že nemajú ani potuchy, aké to vtedy bolo. Päť mŕtvol za jeden týždeň. Budú vysedávať po krčmách a oddávať sa spomienkam na časy, keď boli ešte v službe, budú tučnieť a chľastať, čo sa do nich zmestí, pretože nič iné im ani nezostane. Budú vykladať drsné historky o tom, ako málo chýbalo, aby toho skurvysyna chytili, či o zohavených telách nájdených na rôznych miestach. Zelenáči sa budú iba usmievať a prikyvovať, oveľa viac ich budú zaujímať výsledky futbalových zápasov na veľkej televíznej obrazovke. Predsa to nemohlo byť až také strašné, pomyslia si.

Mýlia sa. Bolo.

1. JANUÁR 1973

1

MCCOY KRÁČAL PO OCHODZI k schodom, opätky klopkali po kovovej podlahe, dych sa mu pred tvárou menil na obláčiky pary. V Barlinnie sa nezmenilo vôbec nič. V zime tam bola svinská kosa, v lete sa tam človek piekol zaživa. Stará viktoriánska budova praskala vo švíkoch. Nebola stavaná na kvantum väzňov, aké do nej napratali. Tiesnili sa po troch, zavše i po štyroch, v cele navrhnutej tak akurát pre dvoch. Nečudo, že celá basa páchla ako tchoria nora. Smrad moču a výkalov z preplnených vedier a pach zatuchnutého potu sa do vás zahryzli, len čo ste vošli do nej hlavnou bránou, a držali sa vašich šiat ešte dlho po tom, čo ste ju opustili.

Chodil sem od samého začiatku svojej policajnej kariéry. Jedinou výhodou Barlinnie bolo, že ste nemuseli chodiť už nikam inam. Všetci glasgowskí hriešnici sedeli tu. Sexuálni násilníci, vrahovia, pedofili, ba aj popletení starci, ktorých chytili, keď vychádzali zo samošky s dvoma plechovkami lososa pod bundou a nablízku nebola nijaká manželka, ktorá by vysvetlila ich správanie. V Barlinnie neboli prieberčiví, brali každého.

Naklonil sa ponad zábradlie a vrhol krátky pohľad na spoločenskú miestnosť, zabezpečenú zhora ochrannou sieťou. V mrakoch cigaretového dymu si tam lebedili staré známe ksichty v typickom väzenskom mundúre, s bielymi teniskami na nohách. Dvaja chlapci, na mená si v tej chvíli nevedel spomenúť, hrali pingpong. Pešiaci z miltonských gangov postávali okolo biliardového stola, všetci mali dlhé vlasy, fúzy a tetovania, ktorými sa označkovali v polepšovniach. Jeden z nich si štimoval strk, ale vtom si všimol, že pred telku práve doviedli na vozíku Jacka Thomsona, a začal sa chichotať. Ešte pred rokom by sa na niekoho, ako je Thomson, bál čo i len pozrieť. Dnes má ten chudák takú hlbokú preliačinu na lebke, že ju dobre videl až z ochodze. Takto sa to skončí, keď vám niekto puckou rozmláti obe kolená a pridá ešte pár úderov do hlavy. Nemôžete chodiť a mozog máte taký rozhodený, že neviete, kto ste.

Zapol si nepremokavý kabát až po krk a dýchol si do dlaní. Bola tam skutočne zima ako v psinci. Územčistý chlap vstal od rozohranej partie pokru, zdvihol zrak a mykol hlavou. Steph Andrews. Dosiaľ nemohol uveriť, že ho tu ešte nikto neprekukol a neodhalil v ňom informátora. McCoy hrabol do vrecka, vylovil z neho škatuľku cigariet značky Regal, ktoré priniesol so sebou, a hodil ju dolu. Steph ju hravo chytil, vopchal šikovne do vrecka a zamiešal sa medzi ostatných, skôr než si niekto niečo všimol. Prvé pravidlo pre návštevy odsúdených v Barlinnie: Prines cigy. McCoy sa ešte väčšmi naklonil, ale dôvod jeho dnešnej návštevy stále nevidel.

„Čas nakŕmiť zvieratá, čo?“

Otočil sa za hlasom. Tommy Mullen stál vedľa neho, opieral sa o zábradlie. Zložil si čiapku a poškrabal sa na hlave. Keď McCoy začal chodiť do Barlinnie, Mullenove vlasy boli čierne ako uhoľ, dnes mu lebku pokrývali zväčša šediny.

„Tak koľko ti ešte zostáva, Tommy?“ spýtal sa.

„Posledné tri týždne. Už si škrtám dni v kalendári.“

„Nebude ti za týmto tu smutno?“

„Žartuješ? Už sa neviem dočkať, kedy z tejto diery vypadnem. Švagor si dolu v Girvane kúpil takú malú maringotku. Čerstvý vzduch, more. Tam rýchlo zabudnem na tento odporný smrad.“

„Čo vlastne chce?“ spýtal sa McCoy. „Nikto mi nič nepovedal, len mi zavolali na stanicu, aby som prišiel.“

Mullen mykol plecami. „Myslíš, že mne niečo povie?“ Vytiahol si z tabatierky vlastnoručne ušúľanú cigaretu a zapálil si. McCoy sa znovu zadíval dolu, snažil sa nájsť ho pohľadom medzi ostatnými.

„Tam ho neuvidíš,“ povedal mu Mullen. „Preložili ho. Teraz si váľa gule v záhradnom domčeku.“

Záhradný domček. Luskáčikov apartmán. Tak sa hovorilo jednému a tomu istému miestu. Zvláštnemu oddeleniu. Vytvorili ho zhruba pred rokom, keď k škótskej väzenskej službe s oneskorením dorazili šesťdesiate roky. McCoy sa dobre pamätal na tlačovku, čo dávali vtedy v telke. Riaditeľ väznice s kyslým výrazom na nej sedel za stolom v obkľúčení dvoch hipisáckych profesorov, ktorí nadšene mleli o arteterapii, pozitívnom dozore a prelamovaní bariér.

Akákoľvek zmienka o zvláštnom oddelení privádzala novinárov – a spolu s nimi aj väčšinu policajtov – do zúrivosti. Podľa nich bolo zvláštne oddelenie Sodomou a Gomorou, postavenými tentoraz na brehoch rieky Clyde. Podľa hipíkov to bol iba malý úsek väznice, kde sa aj s tými najstráženejšími väzňami zaobchádzalo ako s ľudskými bytosťami. McCoy sa neprikláňal ani k jednému táboru, sám vedel veľmi dobre, ako to chodí medzi múrmi väznice. Drsní dozorcovia sa s nikým nepárali, drzých muklov mlátili hlava-nehlava a zatvárali ich do ciel vo vlhkom suteréne, kde sa niekoľko dní a nocí klepali od zimy. Podľa neho nemal takýto trest žiadny efekt, výsledkom bolo iba to, že títo magori sa správali ešte horšie; boli odhodlaní prebodnúť či zmaľovať každého, kto na nich škaredo pozrel.

Mullen a McCoy vyšli z hlavnej budovy a rozbehli sa cez dvor k červeným dverám na opačnom konci. Počasie sa opäť zhoršilo, ľadová pľušť im bičovala prikrčené telá v nepremokavých kabátoch, zatiaľ čo vietor rozmetával lístie a odpadky po celom dvore. Mullen potiahol za kľučku a obaja vbehli dnu.

McCoy zostal stáť ako obarený. Pripadal si ako Alenka v ríši divov.

Pred nimi stáli dva skleníky plné kvetinových záhonov a paradajok. Na miestach, pôvodne zaliatych betónom, sa skveli úhľadné hriadky s vysadenou zeleninou. Na jednej strane, na voľne prístupnej ploche, stálo niekoľko masívnych žulových blokov s rozpracovanými tvárami či telami, ktoré sa v tom vlhku nádherne leskli. Dvere na malej dielni za nimi sa otvorili a vyšiel z nich vyziabnutý chlapík s dlhými plavými vlasmi, mal na sebe koženú zásteru a v ruke držal dláto. Zložil si z očí ochranné okuliare.

„Deje sa niečo, Tommy?“ prihovoril sa. „Dlho si sa neukázal.“

McCoyovi trvalo pár sekúnd, kým mu došlo, koho má pred sebou. Bol to Bobby Munro. Pri pohľade na ten bizarný výjav sa nevdojak usmial. Bobby „Žiletka“ Munro v barlinnskom lochu s dlátom v ruke? Nečudo, že novinári tak vyvádzajú. Nepochybne prvý raz používa dláto na to, na čo slúži naozaj; normálne by ho už zapichol niekomu do krku.

„Čo by sa dialo?“ odvetil Mullen. „Všetko je, ako má byť. Hľadám Howieho.“

„Určite civí na telku ako vždy.“

„Takže vy si tu tykáte, čo?“ neodpustil si McCoy, keď prešli ďalšími dverami. „Ako starí kamoši. Tak to tu teraz funguje?“

„Ani mi nevrav,“ odvrkol nasrdene Mullen. „Trvalo mi celú večnosť, kým som si na to zvykol, ver mi. Oslovovanie priezviskom je vraj ponižujúce a vrcholne neosobné, preto sa od neho musí postupne upustiť,“ odcitoval plechovým hlasom. „Samé sračky.“

Keď bol McCoy v tomto bloku slúžiacom ako čistiareň a práčovňa naposledy, bol plný vrčiacich strojov, chlapi stáli za veľkými elektrickými mangľami a striedavo sa strácali v oblakoch pary. Teraz bola hala takmer prázdna, na žiarivo bielych stenách viseli zarámované fotky a plagáty a uprostred stála obrovská kovová socha. McCoy usúdil, že to budú asi dva psy s ľudskými tvárami, ktoré spolu zápasia alebo sa navzájom obrábajú, ťažko povedať. Mullen ukázal na dvere v rohu.

„Tamto je klubovňa.“

McCoy vošiel do miestnosti. To, čo tam našiel, rozhodne nečakal. Akoby ste sa zrazu ocitli v tetinej útulnej obývačke. Tapety s geometrickým vzorom, ohrievač pustený na plný výkon, trojdielna kožená sedacia súprava s drevenými opierkami, elegantne rozmiestnená okolo farebného televízora. Vo vzduchu ani stopa po moči či výkaloch z preplnených vedier. Pohostinnú atmosféru kazilo iba jedno: Howie Nairn. Sedel rozvalený na gauči. Väzni zo zvláštneho oddelenia nemuseli nosiť väzenské mundúry a biele tenisky, mohli sa obliekať, ako chceli. V Nairnovom prípade to nebola bohvieaká výhra. Špinavé tričko s portrétom Che Guevaru, károvaný šál omotaný okolo krku, zvonové džínsy. Dlhé kučeravé svetlohnedé vlasy mal zviazané na šiji do chvosta. Nechal si dokonca aj tenisky. Trochu schudol, ale inak sa od tých čias, čo ho McCoy videl naposledy, skoro vôbec nezmenil. Rozhodne mu nezmizli cikcakovité jazvy, čo sa mu ťahali po krku až kamsi pod tričko.

„Pošli toho bachára do riti,“ povedal Nairn, oči prilepené na obrazovke. „Toto neni jeho rajón, tuná nemá čo robiť.“

„Len si poslúž,“ odfrkol Mullen. „V pohode, McCoy?“ McCoy prikývol a Mullen zamieril späť k dverám. „Nechám vás tu samých, chlapci. Dajte vedieť, keď skončíte.“ McCoy si sadol na operadlo gauča, položil škatuľku regaliek na malý stolík s keramickou doskou a čakal. Bol si istý, že niekde nablízku ktosi fajčí trávu. Po tom, čo tu videl, by ho to ani neprekvapilo. Nairn sa k ničomu nemal, ani na okamih neodlepil oči od obrazovky. Prvý krok je teda na ňom.

„Dostal som správu. Čomu vďačím za tú česť?“

Nairn si pohŕdavo odfrkol. „Nefandi si, McCoy. Bol si jediný fízel, ktorého meno som si zapamätal.“

McCoy pozrel na plagáty, čo viseli na stene, prilepené páskou. Žiadne ženské s rozhodenými nohami. Namiesto nich sa díval na mapu Stredozeme a portrét predsedu Komunistickej strany Číny Mao Ce-tunga. Knihy na polici boli z podobného súdka. Autobiografia Malcolma X. Cudzinec v cudzej zemi. Bhagavadgíta.

„Tie hipisácke somariny vážne fungujú?“ spýtal sa. „Už necítiš potrebu rozmlátiť ciferník riaditeľovi väznice?“ Nijaká odpoveď. McCoy si otrávene vzdychol a skúsil to znova. „Chcel si sa so mnou stretnúť kvôli Garviemu?“

Nairn konečne odtrhol oči od Čarovného kolotoča. „Komu?“

„Stan Garvie. Ten chlapík, čo ho naložili do debny, pridali k nemu trocha železa a hodili ho do rieky, nepamätáš sa? Podľa mňa to bola tvoja robota. Žeby ťa pobyt v tomto úžasnom prázdninovom rezorte konečne dokopal k priznaniu?“

Nairn sa usmial, očividne spokojný sám so sebou. „Ahá, teda tak sa volal ten smrad.“ Zavrtel hlavou. „Si vedľa, detektív McCoy, o tom nič neviem.“

McCoy zdvihol obočie. „Novinky sa šíria rýchlo.“ Nairn sa vystrel, strčil si ruku do nohavíc, poškrabal si gule a potom si pričuchol k dlani. „Tak počúvaj, mám pre teba ďalšiu. Zajtra niekto zgebne.“

„Nehovor. Chystáš sa niekoho zamordovať v sprchách a toto má byť varovanie?“

Nairn znova roztiahol gamby do úsmevu a vyceril rad malých zažltnutých zubov. „Vždy som ťa považoval za vtipného zmrda, McCoy. Si zábavný ako tá skurvená rakovina. Stane sa to v meste a bude to ženská. Volá sa Lorna.“

McCoy čakal na detaily. Márne. Pochopil, že musí pristúpiť na hru. „A kto zabije tú Lornu?“

Nairn sa zatváril zhnusene. „Choď do riti. Ja nie som žiadny bonzák.“

McCoy sa schuti zasmial. „Ty že nie si bonzák? Tak prečo tu, kurva, sedím?“

„Sedíš tu preto, lebo ja z tejto špinavej diery nemôžem ani na krok. Nemôžem s tým nič urobiť, takže sa o to budeš musieť postarať ty.“

„A ako asi? Mám zájsť do rozhlasu a vyhlásiť do éteru, aby každé dievča, čo sa volá Lorna, nevytiahlo celý deň päty z domu? Naser si, Nairn, iba s tebou strácam čas.“

Vstal. Bol na nohách už od piatej, mal toho plné zuby, na takéto srandičky nemal vonkoncom náladu. Jediné, po čom túžil, bolo vypadnúť čo najrýchlejšie z tejto väznice, zabudnúť na Howieho Nairna, zapadnúť do dobrej krčmy a dať si pivo. Siahol po cigaretách, čo zostali ležať nedotknuté na stole. V tej chvíli Nairn prudko vyskočil a schmatol ho za ruku. Pritiahol si ho a pozrel mu do očí.

„Začni brať konečne vážne, čo ti hovorím, McCoy, inak ma poriadne naserieš. Je ti to jasné?“

McCoy pozrel na Nairnove potetované prsty, zvierali mu rameno tak silno, až mu na nich obeleli hánky. Je väzeň, McCoy policajt. Medzi týmito dvoma svetmi existujú určité hranice a Nairn ich práve prekročil. Hra sa skončila.

„Daj preč tú svoju špinavú paprču, Nairn,“ povedal pokojne. „Hneď. A zapíš si za uši, že takéto niečo si si dovolil prvý a posledný raz. Jasné?“

Nairn ho ešte chvíľu držal, a potom ho pustil. McCoy si opäť sadol. „Tak to skús znova a daj si kurevsky záležať, aby to malo hlavu a pätu, inak padám. Máš poslednú šancu.“ Nairn mu ten varovný pohľad opätoval, lesklé modré oči upieral priamo do policajtových. Zjavne sa ho snažil zastrašiť, ale bol to chabý pokus. McCoy bol v tomto súboji oveľa presvedčivejší. Pokrčil plecami a vstal. „Čas ti vypršal.“

Zamieril k dverám a zavolal na Mullena. Na chodbe sa ozvali bachárove kroky, kovové podrážky klopkali po linoleu.

„Volá sa Lorna,“ ozvalo sa mu za chrbtom. „Jej priezvisko nepoznám. Pracuje v meste, v jednej z tých nóbl reštaurácií. Tuším v Malmaison alebo vo Whitehall. Nemám šajn, kto ju odpraví, ale určite to urobí zajtra.“

McCoy sa otočil. „To je všetko?“

Nairn už zase civel na telku. „To ti musí stačiť.“

„Povedzme, že ti verím a že sa tomu pokúsim zabrániť.

Povieš mi potom, o čo ti, kurva, ide?“

Nairn prikývol. „A teraz už vypadni. Kazíš mi tu vzduch.“

„Tak čo od teba chcel?“ spýtal sa ho Mullen, keď sa vrátili do hlavnej budovy. Dozorcovia práve zaháňali väzňov späť do ciel. McCoy musel zvýšiť hlas, aby prekričal vresk mužov a rinčanie mreží.

„Netuším. Povedal mi, že zajtra niekoho zavraždia.“

„Netáraj – tu?“

McCoy pokrútil hlavou. „V meste.“

Mullenovi viditeľne odľahlo. „Kurva, ešteže tak. Zajtra som v službe. A odkiaľ to ten arogantný bastard vlastne vie?“

„Bohvie. Myslím, že ma iba vodí za nos.“

Počkali, kým okolo nich prešli dvaja dozorcovia, ktorí viedli väzňa s veľkým monoklom pod okom a natrhnutou perou, aj so želiezkami na rukách robil ďalej frajera.

„Je to divné,“ pokračoval McCoy. „Síce som bol pri tom, keď sme ho dostali, ale bola to Brodyho zásluha, nie moja. Nechápem, prečo sa chcel zhovárať so mnou.“

„Kriste, Brody. Tomu sa každý hajzel vyhýba ako čert krížu. To on to naňho narafičil?“

McCoy zavrtel hlavou. „Kdeže, tentoraz to bolo jasné ako facka. Nairn bol v tom až po uši. Čapli sme ho s kabelou, mal v nej tri pušky s krátkou hlavňou.“

Mullen sa s ním rozlúčil na vrátnici, vraj mu dá vedieť, kde bude s chlapmi oslavovať odchod do dôchodku. McCoy mal Mullena celkom rád, rozhodne však nemienil stráviť večer v krčme plnej ufrflaných bachárov, čo si vymieňajú historky z práce.

Takže Lorna. Azda by mal pre istotu obvolať reštaurácie. Asi v nich nebude obsluhovať veľa dievčat, čo sa volajú Lorna. Stále mu nešlo do hlavy, prečo to Nairn vyzradil práve jemu, veď keď ho zatýkali, sotva mu venoval pozornosť, celý čas sa totiž naťahoval s Brodym a pritom ho častoval všetkými možnými nadávkami, čo mu prišli na jazyk. Oči mu nevdojak zablúdili na kalendár, ktorý visel na stene za žalárnickým pultom, kočka hore bez rozvalená na kapote auta sa tvárila, akoby bol stelesnením všetkých jej túžob poriadny skrutkovač. Neuvedomil si, že je už štvrtok. Možno by sa mal vykašľať na tie Nairnove táraniny a zájsť namiesto toho za Janey. Koniec koncov, dlhoval jej to. Ozval sa bzučiak, zámka sa so zvonivým rinčaním uvoľnila. Dozorca otvoril posuvné vráta a na okamih ich podržal, zatiaľ čo zvonku sa do nich zlovestne zapieral silný vietor. McCoy pozrel na stromy lemujúce parkovisko, desivo sa knísali zboka nabok. Dozorca sa uškrnul. „Ešteže do tej psej zimy nemusím ja.“

Rýchlo prebehol k autu, neoznačenému vauxhallu Viva so zarosenými oknami, vhupol za volant a zaplesol za sebou dvere. Naštartoval a zároveň s motorom naskočilo aj rádio. Z reproduktorov sa náhle vyvalil dotieravý refrén odrhovačky Chirpy Chirpy Cheep Cheep. Zaklial a začal hľadať stanicu, ktorá spustila vysielanie len pred pár dňami. Volala sa Radio Clyde. Konečne ju naladil. Práve na nej púšťali Maggie May od Roda Stewarta. To bol oveľa lepší song. Zapol kúrenie na maximum a vydal sa po Riddrie Road do centra. Ak chce navštíviť Janey, musí sa najprv zastaviť za Robbiem.

2

„ KOĽKO MÁME ČASU?“ spýtal sa.

Usmiala sa. „Celú noc. Stevie to zariadil u Iris. Nebola tým bohvieako nadšená.“

Zamieril k bielizníku, na ktorom stáli nachystané dve fľašky piva Tennent so závitom. Šibalsky mu pohrozila prstom. „Ale za drink musíš zacvakať.“

Pokrútil hlavou, vytiahol päťdesiatpencovú mincu a položil ju na porcelánovú misku vedľa fliaš.

Bol to veľký bordel, sídlil v jednom z obrovských viktoriánskych bytov, akých je v Glasgowe fúra, každú miestnosť okrem kuchyne v ňom prebudovali na šmajchl kabinet. A celému tomu miestu vládla pevnou rukou Iris. Sedávala na starej jedálenskej stoličke pri vchode, a hneď za ňou sa na jednej strane týčili prepravky s chľastom, zatiaľ čo na druhej statný vyhadzovač Chas. Raz sa mu pochválila, že z predaného alkoholu má dvakrát viac peňazí než z dievčat, nech už to o Glasgowe hovorí čokoľvek. S nápojovým lístkom si Iris nerobila ťažkú hlavu. Predávala iba whisky a pivo. Buď berieš, alebo nie. Tennent a Red Hackle.

Prachy sa najviac sypali po pracovnej dobe a v nedeľu. V piatok o polnoci alebo v nedeľu o tretej popoludní, keď sa tých najťažších pijanov zmocňovala triaška, mohla si za ich „vyprošťováky“ účtovať, koľko len chcela. Cestou po schodoch stretával dosť zahanbených žien a chlapov so sklenými pohľadmi, aby pochopil, ako v tom vie chodiť. Násosky si vždy odniekiaľ zoženú prachy na chľast. Aj keby ich decká nemali na druhý deň čo do úst.

Janey už stihla ušúľať džointa z marišky, ktorú priniesol. Bol to skvelý matroš, aspoň tak mu tvrdil Robbie, šlohol ju muzikantom z jednej americkej kapely, čo hrala minulú noc v Green’s Playhouse. Polovica šla do batožinovej schránky na hlavnej stanici a tá druhá rovno Robbiemu do vrecka. Chcel za ňu iba libru, no podľa toho, ako sa Janey tvárila, keď si z nej potiahla, mala očividne vyššiu hodnotu.

Vložila mu tenký džoint do úst, obkrúžila perami horiaci koniec a vdýchla mu dym hlboko do pľúc. Zadržiaval dych tak dlho, ako len vládal, a potom vypustil do vzduchu oblak sladkastého dymu. Účinok sa dostavil takmer okamžite. Telom sa mu rozliala príjemná malátnosť. Robbie neklamal. Znovu si párkrát riadne potiahol a vrátil džoint Janey.

Všimol si, že malú lampičku na nočnom stolíku zakryla šatkou, do interiéru pridala zopár vonných tyčiniek a na stenu s odlúpenými tapetami nalepila niekoľko obrázkov pláží a luxusných áut, čo povytrhávala z časopisov. Využila, čo sa dalo, aby z tej zašitej cimry v nevykúrenom byte v Possilparku aspoň na chvíľu vyčarila útulné hniezdočko. Hovorila tomu atmoška. „Kunčafti to majú radi, teda aspoň tí mladší.“

Sadol si k nohám postele a snažil sa rozviazať šnúrky na topánkach. Rozosmial sa, bolo to oveľa ťažšie, než si myslel. Podarilo sa mu zbaviť kravaty aj košele, ale pri opasku sa opäť zasekol. Znova sa začal chichotať. Janey položila platňu na kotúč miniatúrneho gramofónu, čo stál v rohu. Their Satanic Majestic Request. Nesmela však hrať hlasno. Iris nemala rada, keď si púšťala hudbu, nemohla tak počuť, čo sa deje za dverami. Nebola to jeho obľúbená platňa, ale dnes večer mu vonkoncom nevadila. Tráva, pivo a hudba začali spolu komunikovať, až vytvorili dokonalý súlad.

Janey začala tancovať. Sledovala sa pritom v prasknutom zrkadle na dverách skrine. Vlnila bokmi v rytme hudby a spievala spolu s Jaggerom a Richardsom. Bolo to veľmi atraktívne dievča, mala dlhé čierne vlasy, plné krivky na tých správnych miestach, roztomilý noštek ako gombík a úsmev od ucha k uchu. Na to, aby tu pracovala, bola až príliš pekná. Irisin bordel rozhodne nehral žiadnu prvú ligu. Jeho kunčaftmi boli zväčša stavební robotníci či chlapi z tunajšej zlievarne, ktorí sem chodili dychtivo utrácať týždennú výplatu. Vždy keď na to prišla reč, keď jej hovoril, aby si našla flek niekde inde, odbila ho smiechom. Povedala mu, že sa jej tu páči, pracovala v oveľa horších podnikoch.

Pristihla ho v zrkadle, ako ju pozoruje, usmiala sa a vyplazila mu jazyk. Načiahol sa a strhol ju k sebe na posteľ. Smiala sa, predstierala, že sa bráni. Bozkával ju, kým neskopla z nôh sandále s hrubou podrážkou a nestiahla si tesné kraťasy. Bozkával ju na krk, dlaňami skĺzol na jej prsia, jeho tvrdý úd sa jej nedočkavo tisol k stehnu. V tej chvíli ho už droga mala načisto vo svojej moci, cítil sa ťažký, spomalený, uvoľnený. Posunul sa nižšie.

Zahrabla mu prstami do vlasov, zdvihol hlavu a usmial sa na ňu.

„Teraz sme tu len my dvaja, Janey,“ šepol. „Len ty a ja.“ Platňa dohrala, rameno gramofónu sa zdvihlo, vrátilo sa na začiatok a hudba sa znovu rozoznela. „Prichádza celá farebná… je ako dúha…“ Bol v nej, prirážal čoraz rýchlejšie, sťažka jej dýchal na krk. Cítil, ako sa blíži vyvrcholenie. Ovinula mu nohy okolo chrbta, pritisla si ho tuhšie a zašepkala mu do ucha: „Poď, zlatko. Poď…“

Urobil pár ďalších rytmických pohybov, snažil sa oddialiť orgazmus, ako sa len dalo, ale dlhšie to už nedokázal. Vykríkol a zvalil sa na ňu. Zostal tak ležať hodnú chvíľu, splašený kôň v jeho tele postupne spomaľoval, až sa napokon úplne upokojil. Oprel sa o lakte a zadíval sa jej do očí.

„To bolo úžasné. Čo ty? Si v pohode?“

Prikývla a plesla ho po chrbte. „Tak dáme ešte jeden, nie?“

Prevalil sa na bok, oprel sa o čelo postele a pozoroval ju. Sedela so skríženými nohami, v lone obal z platne a na ňom rozložený balíček s trávou a cigaretové papieriky. Dlhé čierne vlasy jej viseli z hlavy ako záves, za ktorým si schovávala tvár. Bolo vidieť, že v tom má prax, dokázala ušúľať džoint za niekoľko sekúnd, dokonca by to zvládla aj jednou rukou, keby musela.

Pozrel na hodinky. Dvanásť desať. Dnes v noci už nepôjde do žiadnej reštaurácie, kašle na to, je priveľmi zhúlený, aby sa niekam trepal. Nech si Nairn naserie. On predsa nie je nijaký jeho poslíček. Chce byť tu, s ňou. Zapálila si čerstvo ušúľaný džoint a zhlboka si potiahla.

„Už desať minút som o rok starší,“ povedal. „Dnes mám narodeniny.“

„Vážne? A koľko máš vlastne rokov?“ spýtala sa.

„Tridsať. Už nemám taký drajv ako zamladi.“

Neurčito sa naňho usmiala, v očiach tupý pohľad. Naklonila sa, pobozkala ho a vložila mu džoint do úst. Potiahol si a okamžite pocítil, ako sa mu do hlavy navalila krv. Sotva si vedel predstaviť lepší spôsob, ako osláviť svoje narodeniny. Spokojne vydýchol obláčik dymu a ľahol si na chrbát. Počul, ako si Janey pospevuje, zatiaľ čo šúľa ďalšiu cigaretu. Kdesi sa zatvorili dvere, chodbou sa niesol dupot ťažkých bagančí. Počul, ako Iris púšťa dnu ďalšieho kunčafta a podáva mu cinkajúce fľaše s alkoholom.

Janey sa k nemu sklonila a nežne mu vyfúkla do tváre oblak opojného dymu. Vdýchol ho do seba. Po miestnosti sa presúvali obrovské tiene, čo na ňu vrhali svetlá okoloidúcich áut. Díval sa na ne a pritom počúval, ako na okno bubnuje dážď. Spomenul si na časy, keď bol malý chlapec a spolu s rodičmi kempovali v karavane. Janey zhasla lampu a pritúlila sa k nemu. Chvíľu sledoval, ako sa koniec džointa v jej prstoch striedavo rozpaľuje dooranžova a pohasína, potom ju objal okolo pliec, pritiahol k sebe, zatvoril oči a dal sa spokojne unášať spánkom.

Table of Contents

1. JANUÁR 1973

1

2