Ako čítať túto knihu

Táto kniha je pokusom napísať pomôcku určenú pre tých, čo chcú samostatne pracovať na sebe, a preto pozostáva z dvoch častí: teoretickej, kde hovorím o tom, ako vyzerajú poruchy stravovacieho správania (poruchy príjmu potravy), čo je kompulzívne a emocionálne prejedanie sa a ako sme dospeli k takému životu, že pomocou diéty sa pokúšame vyriešiť práve ten problém, ktorý vznikol jedine „vďaka“ diéte; druhá časť je praktická, v nej vám postupne, krok za krokom pomôžem nastaviť vlastné stravovanie bez akýchkoľvek obmedzení. Takmer každá kapitola druhej časti sa uzatvára podkapitolou Experimentárium, kde sú cvičenia a psychotechniky, ktoré vám pomôžu uvedomiť si, čo a ako vplýva na vaše stravovacie správanie, zistiť, ako prežívate pocit hladu a nasýtenia, rozobrať si, prečo sa prejedáte, a ako ovládnuť silné emócie bez pomoci jedla.

Je dovolené: preskakovať od začiatku knihy na koniec alebo do prostriedku, čítať po jednotlivých úryvkoch, čítať najprv všetko o konkrétnej téme, potom o ďalšej, alebo naopak, čítať dôsledne podľa obsahu jednu kapitolu po druhej. Každý z nás si osvojuje informácie inak a asociatívne spojenia, ktoré sa nám pri čítaní vynárajú, sú takisto rôzne.

Je potrebné: v knihe si podčiarkovať, písať si poznámky na okraj, robiť cvičenia priamo v texte. Keď ukončíte prácu s knihou, bude vaším individuálnym sprievodcom a mapou vášho stravovacieho správania.

Je dôležité: urobiť všetky cvičenia rad za radom, nevynechávať ich a neprehadzovať ich poradie. Venovať sa cvičeniam bez toho, aby ste si prečítali obsah príslušnej kapitoly, nemá význam, ba dokonca to môže uškodiť. Všetky cvičenia sú usporiadané v logickej nadväznosti, ktorú neradno narúšať: výrazne to zhoršuje účinok.

Prečo to píšem

Pracujem ako klinická psychologička a psychoterapeutka. Niekoľko rokov som viedla jednu z filiálok najväčšej kliniky na liečbu obezity v Holandsku. Ide o psychoterapeutickú liečbu, pretože nie je možné zbaviť sa nadváhy bez toho, aby sme nezmenili svoje správanie, spôsob života, spôsob myslenia. Nie je možné zostať štíhli, ak sme emocionálne nestabilní, ak sme si pomocou jedla zvykli riešiť vlastné psychologické problémy. Bola som zodpovedaná za vypracovanie liečebných programov, za inovačné prístupy s preukázanou účinnosťou a ich zavedenie do praxe, no popritom som naďalej pracovala ako psychoterapeutka (čo ma stálo pomerne veľa síl, pretože manažérska práca má tendenciu pohltiť všetok čas) a venovala som sa problémom ľudí s nadváhou. Za ten čas sa u mňa nazhromaždilo veľa pozorovaní, porovnaní, neveľkých, ale dôležitých objavov. Dávno som túžila po tom, aby som ich sprístupnila všetkým, preto som napísala túto knihu.

Pre koho to píšem

Súčasné normy krásy sú nemilosrdné: „krásny“ znamená „chudý“. V snahe zodpovedať týmto normám sa milióny mužov a žien chronicky umárajú diétami a idú vypustiť dušu v telocvični. Takáto metóda chudnutia má začiatok, ale nemá koniec: aby si človek udržal postavu, je potrebné sa čoraz viac obmedzovať v jedle a zvyšovať fyzickú záťaž. Nesmie sa zastaviť – lebo priberie. Cena takéhoto spôsobu života je vysoká: stravovacie „zlyhania“, keď sa za okamih zhltne obrovské množstvo „zakázaných“ potravín, a k tomu jojo efekt, keď hmotnosť raz stúpa a inokedy zase klesá. „Sprievodnými kumpánmi“ sú depresie, nestále sebahodnotenie, najmä telesnej stránky, poruchy vyplývajúce z úzkosti. Jedlo ako jedno z potešení života sa namiesto toho stáva zdrojom sústavného a obrovského napätia.

Netreba si myslieť, že poruchami stravovacieho správania trpia len vychudnuté anorektické mladé dievčatá alebo „klinickí pažravci“ postihnutí extrémnymi formami obezity. Štíhli muži a ženy sa mučivo a bezvýsledne snažia zaspať, pretože sa neovládli a prejedli sa, alebo naopak, práve sa rozhodli pre ďalšiu diétu a neuveriteľne sa im žiada jesť. Presne tak sa trápia v skúšobnej kabínke predajne odevov pred zrkadlom, pretože si „pripadajú tlstí“.

Súčasná kultúra veľmi neúprosne predpisuje ľuďom, aby boli štíhli, a zároveň im ponúka v širokánskom výbere lacné, dostupné, dotieravo reklamované a „chutné“ jedlo. Štíhlosť, tak ako sa chápe v súčasnej kultúre (t. j. v podstate deficit telesnej hmotnosti), protirečí fyziologickým základom zdravia. Nedostatok tuku v tele a nadbytok bielkovín v potrave (keďže efektívne udržiavať hmotnosť nižšiu, ako je vaša vlastná fyziologická norma, je možné len pri nadbytku bielkovín v jedálnom lístku na úkor sacharidov a tukov) sa spája s predčasným starnutím, rakovinou prsníka, rozvojom cukrovky, osteoporózou u žien, neplodnosťou…

Aby žena bola schopná vynosiť dieťa, je potrebné, aby bola aspoň trošku „pri tele“. Pri vedeckom pozorovaní istého afrického bušového kmeňa sa ukázalo, že ich ženy otehotnievajú výlučne vtedy, keď je obdobie dažďov, a hneď po ňom, keď si ľudia môžu bez námahy zabezpečiť potravu. V období sucha majú ženy pôst, chudnú a prirodzene sa stávajú dočasne neplodné. Je to mimoriadne rozumné, pretože v tomto čase by bolo ťažké dojčiť novorodenca a dosýtosti nakŕmiť dojčiacu matku.

Jedlo je tá najprvšia medzi prvými metaforami lásky,

je to prvý zo vzťahov, ktoré si buduje človek,

čo práve prišiel na svet.

Dieťa, čo sa privinie k prsníku, dostáva súčasne aj jedlo, aj teplo, aj ochranu, aj lásku. Práve preto narušené vzťahy k jedlu vždy nútia pozrieť sa na ďalšie vzťahy v živote človeka – k partnerovi, deťom, rodičom, no predovšetkým na vzťahy k sebe samému. Ak to veľmi zjednodušíme, dá sa povedať: koreň porúch stravovacieho správania tkvie v narušených vzťahoch k sebe samému, v neschopnosti milovať a prijímať seba samého.

Pre mnohých z nás sa strava stáva psychoterapeutom, utešovateľom, univerzálnym riešením problémov. Jedlo sa stáva trestom aj záchranou. Postupne potrava, presne tak, ako je to pri drogách a alkohole, preberá kontrolu nad ľudským správaním a podrobuje si jeho existenciu.

Na prekonanie tohto problému nie je potrebné násilie a ustavičná kontrola seba samého: treba sa jednoducho naučiť dôverovať si. Ľudia, ktorí majú sklon k prejedaniu sa a nadváhe, sa vyznačujú špecifickým osobnostným profilom, podobnými povahovými črtami, ktoré ich nútia „zatláčať dovnútra“ vlastné emócie pomocou jedla. Tohto je možné a aj potrebné sa zbaviť. Volá sa to kompulzívne prejedanie, ibaže nenávisť k svojmu „tlstému“ telu a „slabej“ vôli v kombinácii s kliešťami diéty je slepá ulička.

Intuitívny (bezdiétový) prístup k stravovaniu je v Európe a USA obľúbený už niekoľko desaťročí. V súčasných výskumoch sa potvrdila jeho výnimočná účinnosť v stabilizácii telesnej hmotnosti na úrovni fyziologickej normy a v potenciáli udržiavať hmotnosť na tejto nemennej úrovni dlhé roky. Spočíva v zrušení zákazov a obáv súvisiacich s potravou, v úplnom zrieknutí sa akýchkoľvek diét, ktoré nepredpíše lekár z dôvodu tých či iných ochorení, a dáva telu možnosť prejaviť vlastnú iniciatívu pri voľbe potravín. Naše telo disponuje vlastnou múdrosťou, ktorá mu umožňuje bezchybne si vybrať tú potravu, čo mu v danej chvíli najlepšie vyhovuje a zodpovedá jeho potrebám. Теlo veľmi dobre vie, koľko má zjesť v danej chvíli a kedy sa môže znova hlásiť o jedlo. Nanešťastie, už od narodenia nás vedú k tomu, aby sme ignorovali tieto signály, nahrádzajú ich vonkajšími formami kontroly – kalorickými tabuľkami, potravinovými pyramídami, predstavami o tom, čo je zdravé jedlo a správne stravovanie, ktoré sa časom menia.

A tu je otázka, ktorá sa vždy vynára u ľudí, čo sa oboznamujú s týmto prístupom: Dokážem schudnúť, ak sa zrieknem diét a prejdem na intuitívne stravovanie? S určitosťou možno tvrdiť: Vaše telo sa vráti k svojej normálnej fyziologickej váhe a zostane na tejto úrovni. Pre mnohých je to váha nižšia, než je aktuálna, ale nie vždy. Aby ste si zostavili prognózu, ako sa budú vyvíjať udalosti konkrétne vo vašom prípade, skúste odpovedať na nasledujúce otázky (citované podľa Evelyn Tribole, Elyse Reisch. Intuitive Eating. 2012, St. Martin Press, New York):

1. Často pokračujete v jedení aj po tom, ako ste už pocítili komfortné nasýtenie?

2. Často sa prejedáte predtým, ako sa rozhodnete pre novú diétu (keďže si uvedomujete, že počas diéty si toto všetko dlho nebudete môcť dovoliť)?

3. Pritrafí sa vám, že začnete jesť preto, aby ste ovládli emócie alebo zahnali nudu?

4. Patríte medzi tých, čo vytrvalo nemajú radi fyzickú aktivitu?

5. Venujete sa športu len vtedy, keď dodržiavate diétu?

6. Často sa vám stáva, že vynecháte príjem potravy alebo jete len vtedy, keď už takmer omdlievate od hladu, následkom čoho sa prejedáte?

7. Pociťujete vinu, ak sa prejete alebo ak zjete „nezdravé jedlo“, čo v konečnom dôsledku vedie k ešte väčšiemu prejedaniu sa (veď už aj tak je to jedno)?

Ak ste odpovedali „áno“ na všetky alebo na niektoré tieto otázky, vaša aktuálna hmotnosť je zrejme vyššia ako vaša fyziologická hmotnosť, ktorú vám organizmus naprogramoval udržiavať si sám od seba už od narodenia, bez dodatočného úsilia z vašej strany. Je celkom pravdepodobné, že ste v stave vrátiť sa k tejto hmotnosti vďaka prechodu na intuitívne stravovanie. Najdôležitejšie je zapamätať si: zníženie váhy NESMIE byť samoúčelné, pretože prechod na intuitívne stravovanie kvôli chudnutiu bude značne narúšať rozvoj vašej schopnosti počúvať vnútorné signály organizmu.

Poďakovanie

Táto kniha by neuzrela svetlo sveta, keby sa o to nepričinili svojím úsilím mnohí ľudia.

Keď som začala písať do internetového blogu o svojich pracovných skúsenostiach s prejedaním sa a nadváhou, vonkoncom som nečakala takú búrku záujmu o moje poznámky. Každý nový vstup okamžite obrastal desiatkami a stovkami komentárov a podstatne prekračoval platformu, na ktorej píšem svoj blog, pričom neraz začínal žiť vlastným životom. Cestou stratil odvolávku na autorku aj miesto uverejnenia, prípadne nadobudol nového „autora“.

Táto kniha by nevznikla, keby nebolo čitateľov môjho blogu. Nielen čítali, komentovali a odovzdávali si vlastné skúsenosti, ale nebojácne na sebe experimentovali (vďaka čomu sa aj zrodila praktická časť knihy – Experimentárium) a zverovali sa so svojimi výsledkami. Som im veľmi vďačná za taktnosť, otvorenosť a úprimnosť, čo je absolútne nevyhnutné na diskutovanie o takej zložitej téme.

Táto kniha by nebola, keby nebolo mojich pacientov. Ľudia hovoriaci po rusky a po holandsky a žijúci v rôznych mestách a krajinách v rôznom čase a z rôznych dôvodov sa odhodlávali na jeden a ten istý, veľmi odvážny rozhodujúci krok – začať proces vlastnej psychoterapie stravovacieho správania so mnou. Som im veľmi vďačná za dôveru a za všetko, čomu som sa od nich naučila.

Táto kniha by nebola, keby nebolo ilustrátorky Jevgenije Dvoskinovej, ktorá vymyslela a nakreslila k mojim príbehom o ľuďoch a o jedle tváre a postavy. Nesmiem zabudnúť ani na ľudí, ktorí pomáhali vypĺňať dotazníky a tlačivá sebapozorovaní.

Jestvuje však jeden človek, ktorému som výnimočne vďačná. Je to môj manžel Anton. Po celý čas ma nielen podporoval a presviedčal, aby som o tejto téme neprestávala písať, ale sa aj prakticky postaral o túto možnosť, keď zobral na seba starostlivosť o domácnosť, varenie a výchovu našich dvoch detí. Drahý, neviem, ako si to mohol vydržať, a neviem ani to, či sa ti budem môcť niekedy odvďačiť za trpezlivosť a nástojčivosť, ktorými si ma na tejto ceste podporoval. Ďakujem.

I. ČASŤ

Prečo mám nadváhu?

1.

Мytológia dietológie

Aké máte vzťahy s jedlom?

Ak máte stabilnú nadváhu alebo sústavne klesajúcu a stúpajúcu nadváhu v dôsledku akútnych záchvatov zdravého životného štýlu, tak – trantaradám! – nemáte problémy s nadváhou. Máte problémy vo vzájomných vzťahoch s jedlom, ktoré zase maskujú problémy vo vzájomných vzťahoch k sebe samému a okolitému svetu. Práve o tomto – o našich vzťahoch k jedlu – budeme hovoriť.

Ak čítate túto knihu, v siedmich prípadoch z desiatich máte skúsenosti s chudnutím, možno bohaté a dlhodobé. Listujete tieto stránky v snahe pochopiť, čo robíte zle, alebo čo s vami nie je v poriadku, prečo diéta, ktorá tak výborne fungovala u Niny, Katky, Táne a Olega, vo vašom prípade neúčinkuje a vaša hmotnosť a výzor vôbec nie sú také, aké by ste chceli. Zvyšné tri prípady mali trochu viac šťastia – skúsenosti s diétami nemajú alebo takmer nemajú, lenže nadváha a nespokojnosť s vlastným telom sa aj tak hlásia. O čo ide?

Ide teda o to, že o diétach a správnom stravovaní (dokonca sa to volá „zdravý životný štýl“, hoci takéto správanie sa zdravia, najmä zdravia psychického, ani v najmenšom netýka, ako uvidíme neskôr) sa zrodilo množstvo mýtov a legiend. Tie – masovo komunikované – sa stali populárnou súčasťou všeobecných vedomostí, no nezískali to jediné: že by zodpovedali skutočnosti. Pozrime sa na to bližšie.

Prvý mýtus

Je dôležité nájsť„svoju“ diétu.

Medzi ľuďmi, čo chudnú, je rozšírená legenda, že jestvuje jedna-jediná, posvätná, div nie špeciálne pre teba vypracovaná diéta. Stačí ju iba nájsť – a problém chudnutia je raz a navždy vyriešený. Nie je nič ľahšie, ako dodržiavať túto sakrálnu diétu – človek ju vníma ako pohodlnú, žiadne zákazy si jednoducho neuvedomuje, chudne pri nej potešiteľne rýchlo a cíti sa skvelo. Dodržiavať sa dá celý život. Akurát nájsť ju je také ťažké ako nájsť Svätý grál – pri jej hľadaní bude treba vyskúšať na sebe všetky výdobytky diétového myslenia…

Tento mýtus tkvie v jednoduchom medicínskom fakte: približne 5 – 10 % populácie je schopné dlhodobo znášať značné obmedzenia v pestrosti a kalorickosti konzumovanej potravy, a teda aj dlhodobo udržiavať menšiu telesnú hmotnosť, ktorú dosiahli v dôsledku dietovania.

K týmto 5 – 10 % patria predovšetkým ľudia so zdravým, nenarušeným typom stravovania, geneticky disponovaní na to, že si bez námahy udržiavajú nízku telesnú hmotnosť.

Zdravým typom stravovania voláme schopnosť načúvať

vnútorným signálom hladu a nasýtenia a vyberať si potravu podľa

vnútornej potreby, a nie z hľadiska kalorickosti, „užitočnosti“/

„škodlivosti“, príslušnosti k skupine bielkovín či sacharidov.

Keď na prednáškach začínam rozprávať o intuitívnom stravovaní, nikdy sa to nezaobíde bez zvolaní: „Presne takto sa stravuje môj manžel!“, „moja teta vždy takto jedávala“, počuť aj „ani som nevedela, že som intuitívna jedáčka“. Keď sa pýtam na to podrobnejšie, ukazuje sa, že spomínaný manžel ani tetuška nemali problémy ani so sebahodnotením, ani s hmotnosťou – nemuseli nevyhnutne vyzerať ako triesky, jednoducho ich telo im vyhovovalo, cítili sa v ňom pohodlne a jedávali vždy presne toľko, koľko chceli – nie viac a nie menej. Sú to prirodzení a prírodní intuitívni jedáci, ľudia, ktorým stravovacie správanie nedokázali pokaziť ani rodičia, ani masmédiá, ani všeobecné diétové šialenstvo. Keď sa takíto ľudia „nastavia“ na stravovanie s určitými obmedzeniami, pokojne, bez výrazného trápenia vydržia toto obdobie a potom sú schopní dlhý čas udržiavať si nižšiu hmotnosť. Zvyčajne sa však situácia vyvíja úplne inak: skôr či neskôr po diéte nasleduje „zlyhanie“, po ktorom motivácia pokračovať v nej prudko klesá. „Tuším, že táto diéta nepomáha,“ uvažujeme, „akiste to nie je pre mňa, pohľadám niečo iné.“ Nový diétny systém vyvoláva príliv motivácie, nádejí a túžby tentoraz zaručene dosiahnuť úspech. Trvá to určitý čas, potom sa cyklus opakuje…

Človek, ktorý sa snaží schudnúť, ako zakliaty hľadá „svoju vlastnú diétu“, jednu po druhej skúša novú a novú – tie, čo sú teraz moderné, alebo tie, pri ktorých dosiahol úspech niekto iný. Pravda však tkvie v tom, že konkrétne pre vás „funguje“ akákoľvek diéta. Áno, dobre čítate, nejde o preklep. Аbsolútne hociktorý z jestvujúcich systémov stravovania zameraných na zníženie hmotnosti skôr alebo neskôr prinesie výsledok. Rozdiely sú minimálne. Prečo? Pretože cieľ akejkoľvek diéty je zmeniť váš terajší systém stravovania a donútiť telo zbaviť sa určitého počtu kíl. Akékoľvek obmedzenie tukov a jednoduchých sacharidov (práve na tom je postavená takmer každá súčasná diéta) tento cieľ dosiahne. Len je dôležité nezabudnúť, že…

Ako je to naozaj?

Akákoľvek diéta funguje. Dočasne.

Zvolíte si diétu, ktorá sľubuje rýchly úbytok váhy za krátky čas. Rýchlym nazývame pokles váhy o viac než 1 – 1,5 kg za týždeň. Pozbierate odvahu, tragicky chrúmete svoje 4 krekry s pohárom jogurtu na deň a po nociach sa vám snívajú sny o čokoládových mafinoch. Sústavne sa týrate pocitom hladu, vášmu organizmu katastroficky chýbajú vitamíny a minerály (vitamíny v lekárenských vitamínových komplexoch sa nielenže minimálne vstrebávajú, ale môžu byť aj toxické), navyše ste dehydrovaní, keďže rýchle diéty často zahŕňajú komponent aktívneho vylučovania tekutín z organizmu, a vypiť predpísané dva litre vody denne zabúdate. Čo je však najdôležitejšie, mozog dostáva z tráviacej sústavy zreteľný signál: „Pozor! Prepni na režim hladu!“ Ľudský mozog nie je dostatočne oboznámený so súčasným kultom nadmernej chudosti a uvažuje jaskynným spôsobom ako kedysi. V časoch jaskynných ľudí hojnosti jediva, ktoré už nebolo treba zaobstarávať, nebolo. Nebolo ho ani v stredoveku, ani v období renesancie, ba ani neskôr. Iba zo dve-tri posledné generácie Homo sapiens žijú v podmienkach potravovej hojnosti – pre mozog je to veľmi krátko, nestihol sa zmeniť a prispôsobiť. Preto mozog zapína režim hladovania, čo znamená existenciu v režime zníženej spotreby kalórií.

Okrem príznakov sklesnutosti, ospanlivosti, neochoty sa púšťať do čohokoľvek, najmä nie do niečoho, čo si vyžaduje fyzickú aktivitu (ešte jeden mínus – dosiahnuť to, aby sa pravidelná pohybová aktivita stala neoddeliteľnou súčasťou vášho života, sa na tvrdej diéte jednoducho nedá), čo pozná každý, kto si niekedy „predpísal“ prísnu diétu, patrí sem ešte aj príznak „zadržiavania“ každej kalórie náhodne zablúdenej do organizmu. Inými slovami: všetko, čo možno premeniť na tuk, sa na tuk aj premieňa. V „režime hladovania“ v organizme prebiehajú aj iné dôležité zmeny – napríklad sa zdvojnásobuje počet enzýmov, ktoré produkujú tukové bunky.

Naše telo chápe hlad ako vážnu hrozbu

a pripravuje si „ťažké delostrelectvo“, aby bezpečne prežilo

nastávajúce obdobie hladu.

Z toho vyplýva, že keď ste sa rozhodli pre diétu, rozhodli sa nie schudnúť, ale stučnieť, ibaže sa to stane po krátkom období štíhlejšieho života. Pýtate sa: A čo tých 5 – 10 %? Prečo tí nepriberú? Hádam ich telo regulujú iné fyziologické mechanizmy? Samozrejme, že nie. V čom je teda rozdiel? Rozdiel je v tom, že títo ľudia počujú vnútorné signály tela, ktoré im oznamujú, kedy a ako sa majú stravovať a pritom geneticky nie sú náchylní na tučnotu.

Akékoľvek obmedzovanie v stravovaní v nás vyvoláva celkom prirodzený odpor, tak fyziologický – organizmus má tendenciu nasať do seba hocijaké dostupné kalórie a odložiť si ich do rezervy na zlé časy –, ako aj psychologický. Človek držiaci diétu je podráždený, smutný, nespokojný. Sústavne bojuje s pokušením, neustále odháňa diabolské hlasy, čo modlikajú „nože, tamten keksík“.

Pre človeka je príznačný mimoriadne negatívny vzťah k akýmkoľvek obmedzeniam – je to jedna zo základných vlastností ľudskej psychiky. Práve preto ako trest za narúšanie slobody ľudstvo vymyslelo väzenie – obmedzenie slobody. Predtým, ako som začala skúmať stravovacie závislosti, mnoho rokov som sa venovala práci s chemickými závislosťami, predovšetkým narkománii. Keď som pracovala v holandskej mužskej väznici a písala si poznámky o bežnom živote tamojších trestancov, ktorí užívali drogy, často som sa stretávala s reakciou plnou rozčúlenia: „V takých dobrých podmienkach väzenie nie je trest!“ Pod dobrými podmienkami sa malo na mysli zdvorilý vzťah zo strany personálu, dostupnosť lekárskej pomoci a vzdelania, slušné zaopatrenie (neveľká cela či izbička pre jedného človeka s hygienickým zariadením), teplé jedlo, možnosť pracovať a zarábať. Moji spolubesedníci nemali skúsenosti s väzením a pre mňa bolo pomerne ťažké im vysvetliť, že všetky tieto „bonbóniky“ nevyvážia ten jednoduchý fakt, že pozemok je ohraničený vysokým plotom a stráženou bránou, za ktorú nebude možné vyjsť ešte niekoľko rokov. A že sa ľudia v takých podmienkach cítia zle, veľmi zle. Viete, ktorá televízna šou patrí k najobľúbenejším u trestancov? Seriál Útek z väzenia.

Diéta je vaše osobné väzenie, celkom určite sa budete chcieť vymaniť z neho zo všetkých síl. „Väzeň“ sa bude drať na „slobodu“, k vytúženým cukrom a tukom, bude sa nimi prejedať, pretože veď je to „naposledy“ a potom znova pôjde za mreže. A tak to beží nekonečné množstvo cyklov. Objavenie sa novej diéty obnovuje značne vyšedivenú motiváciu a dodáva vieru vo vlastné sily – funguje efekt niečoho nového. („Najpravovernejší“ zástancovia programu na klinike liečby obezity sú pacienti počas prvých troch mesiacov. Majú aj najintenzívnejšiu dynamiku poklesu váhy. Po troch mesiacoch novum a hrdosť na absolvovaný krok bledne, udržiavať motiváciu je čoraz ťažšie, po šiestich mesiacoch sa novum vytráca úplne a nastáva kríza motivácie.)

Nie nadarmo klinika, kde som začínala s terapiou prejedania sa a kde je priemerný BMI 42 (to znamená veľmi vysoká nadváha, ľudia s takým BMI vážia 110 – 120 kg a viac, v závislosti od výšky), je preplnená ľuďmi, ktorí vedia o všetkých možných diétach oveľa viac než ja – vyskúšali ich všetky. V dietológii poznáme špeciálny termín – „jojo efekt“. Jojo je japonská detská hračka, koliesko, ktoré na špagátiku stúpa a klesá. Presne tak ako číslice na váhach nekonečných obetí diéty.

Druhý mýtus

Neumáram sa diétami – dodržiavam systém stravovania.

Možnože ste skúsení a trpezliví diétoví „hráči“, ktorí vedia, že „keď rýchlo, potom to nebude dobre“. Rozhodnete sa nie pre diétu, nie, samozrejme, že nie! – využívate tie prístupy, ktoré samy seba jemnocitne označujú za „systémy stravovania“, či už ide o spočítavanie rozličných bodov, meranie jedla v pohároch, gramoch alebo hrstiach. Každý z týchto systémov ráta s určitou slobodou voľby potravín – prirodzene, v rámci určených pravidiel – a možnosťou aspoň raz za čas dopriať si niečo „zakázané“ a chutné. Váha klesá pomaly, čo podľa vyjadrenia autorov systému je zárukou toho, že dosiahnutý pokles sa udrží dlhodobo. Zvyčajne sa malým písmom na konci pripíše: s tou podmienkou, že sa dokážete takto stravovať trvalo. Navždy, na celý život. Za obdobie strávené pri takomto systéme stravovania sa vaše stravovacie správanie má zmeniť samo od seba, telo si má zvyknúť jedávať takto a iba takto, a priam zázračne sa vám podarí prestať milovať „škodlivé“ potraviny, teda zakázané v danom systéme, a zbaviť sa potreby ich mať. Hlavná myšlienka spočíva v tom, že čím dlhšie si odopierate zakázané, tým menej sa vám to zakázané žiada.

Funguje to tak? No ako sa to vezme… Skúšali ste sa napríklad odnaučiť dýchať? Odnaučiť sa od pravidelných návštev toalety? Presne tak funguje pokus „odnaučiť sa túžiť“ po takom či onakom jedle. Tvorcovia takýchto systémov sa spravidla vonkoncom nevyznajú v psychológii stravovania a domnievajú sa, že jedlo je vecou zvyku. Je možné si zvyknúť jedávať pečené zemiaky a hamburgery a dá sa aj odvyknúť – a zvyknúť si na hlávkový šalát a morčacie plátky. Pritom neberú zreteľ na mimoriadne dôležitú črtu ľudskej psychiky, ktorú sme už spomínali – efekt odporu proti zákazom. Odriekaného chleba najväčší krajec, ako sa vraví.

Najúčinnejšou kampaňou na popularizáciu zdravého

stravovania by sa stal hromadný zákaz konzumovania

chudého mäsa a zeleniny.

Table of Contents

I. ČASŤ Prečo mám nadváhu?

1. Мytológia dietológie