Stephen King ON WRITING

A Memoir of the Craft

Copyright © 2000 by Stephen King

All rights reserved

Translation © 2018 by Marína Gálisová

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Permissions

There Is a Mountain words and music by Donovan Leitch.

Copyright © 1967 by Donovan (Music)

Ltd. Administered by Peer International Corporation.

Copyright renewed. International copyright secured. Used by permission.

All rights reserved.

Granpa Was a Carpenter by John Prine © Walden Music, Inc. (ASCAP).

All rights administered by WB Music Corp.

All rights reserved.

Used by permission. Warner Bros.

Publications U.S. Inc., Miami, FL 33014.

ISBN 978-80-551-5778-8

S poctivosťou najďalej zájdeš.

Miguel de Cervantes

Klamstvo víťazí.

Anonym

Autorská poznámka

Ak nie je uvedené inak, všetky ukážky prózy, dobré aj zlé, sú dielom autora.

Prvý predslov

Začiatkom deväťdesiatych rokov (mohol to byť rok 1992, ale človeku neslúži pamäť tak dobre, keď si užíva) som sa stal členom rokenrolovej kapely, zloženej väčšinou zo spisovateľov. Nápad vytvoriť kapelu The Rock Bottom Remainders sa zrodil v hlave Kathi Kamenovej Goldmarkovej, PR agentky a hudobníčky zo San Francisca. Ďalej tam hrali Dave Barry na sólovej gitare, Ridley Pearson na base, Barbara Kingsolverová na klávesoch, Robert Fulghum na mandolíne a ja na rytmickej gitare. Zároveň sme mali trio „sexi speváčok“ na spôsob The Dixie Cups, ktoré (väčšinou) tvorili Kathi, Tad Bartimusová a Amy Tanová.

Mal to byť jednorazový projekt – zahráme na americkom knižnom veľtrhu, pobavíme ľudí, zaspomíname si na hriešnu mladosť a potom sa rozídeme.

Napokon to bolo inak, lebo skupina sa nikdy úplne nerozpadla. Zistili sme, že spolu hráme radi a s pár „nájomnými“ muzikantmi hrajúcimi na saxofóne a bicích (na začiatku aj s naším hudobným guru Alom Kooperom v strede kapely) znieme dosť dobre. Ľudia si na nás kupovali lístky. Nie síce také drahé ako na U2 alebo Brucea Springsteena, ale povedzme, že sme si mohli dovoliť hrať, ako vravíme my starí muzikanti, „za cesťák“. Vyrazili sme na turné, napísali sme o tom knihu (moja manželka fotila a tancovala vždy, keď ju to posadlo, čo bolo dosť často) a stále občas hrávame, niekedy ako The Remainders, inokedy pod názvom Raymond Burr’s Legs. Obsadenie sa mení – Barbaru vystriedal za klávesmi Mitch Albom a Al už s nami nehráva, lebo sa s Kathi posekali –, ale jadro zostalo: Kathi, Amy, Ridley, Dave, Mitch Albom a ja... plus Josh Kelly na bicích a Erasmo Paolo na saxofóne.

Robíme to kvôli hudbe, ale aj kvôli partii. Máme sa radi a ceníme si príležitosť občas sa porozprávať o povolaní, ktorým sa živíme a ktorého sa, ako nám všetci radia, máme radšej držať. Sme spisovatelia a nikdy sa jeden druhého nepýtame, odkiaľ berieme nápady; vieme totiž, že to nevieme.

Raz večer, keď sme pred vystúpením na Miami Beach jedli čínu, som sa Amy spýtal, či existuje otázka, ktorú jej počas besedy, aká nasleduje takmer po každej spisovateľovej prednáške, nikto nepoložil. Otázka, ktorú ste ešte nikdy nemuseli zodpovedať, keď ste stáli pred nadšenými fanúšikmi a tvárili sa, že nie ste človek z mäsa a kostí ako všetci ostatní, ba ani nohavice si nenaťahujete najprv na jednu a potom na druhú nohu. Amy zmĺkla, dôkladne sa zamyslela a potom povedala: „Nik sa nikdy nepýta na jazyk.“

Som jej nesmierne zaviazaný za to, že to povedala. V tom čase som sa čosi vyše roka pohrával s myšlienkou napísať knižku o písaní, ale váhal som, lebo som nedôveroval vlastnej motivácii – prečo sa mi chce písať práve o písaní? Prečo si vôbec myslím, že k tomu mám čo povedať a že by to mohlo niekomu pomôcť?

Jednoduchá odpoveď znie, že ten, kto predal toľko beletristických kníh ako ja, musí vedieť niečo užitočné aj o tom, ako ich píše, lenže jednoduchá odpoveď nie je vždy pravdivá. Plukovník Sanders predal strašne veľa vyprážaných kureniec, ale nie som si istý, či sa niekto túži dozvedieť, ako sa vyrábajú. Zdalo sa mi, že ak už mám byť natoľko domýšľavý, aby som ľuďom radil, ako sa píše, musí na to existovať lepší dôvod než len môj komerčný úspech. Inými slovami, nechcel som napísať knihu, hoci aj takúto krátku, po ktorej by som si pripadal ako literárny táraj alebo mystický magor. Takých kníh – a takých autorov – je na trhu aj bezo mňa habadej.

Amy však mala pravdu: nikto sa nás nepýta na jazyk. Pýtajú sa naň takých ako DeLillo, Updike a Styron, ale autorov tzv. populárnej prózy nikdy. Napriek tomu aj nám proletárom leží na srdci literárny jazyk a vášnivo nás zaujíma remeslo rozprávania príbehov na papieri. Na ďalších stránkach tejto knihy sa pokúsim stručne a jednoducho vyjadriť, ako som sa k tomuto remeslu dostal, čo o ňom viem a ako sa vlastne vykonáva. Prečítate si niečo o mojej každodennej robote; prečítate si niečo o jazyku.

Túto knihu venujem Amy Tanovej, ktorá mi veľmi jednoducho a jasne povedala, že ju môžem napísať.

Druhý predslov

Táto kniha je krátka, lebo väčšina kníh o písaní je plná táranín. Spisovatelia – vrátane mojej maličkosti – sami celkom nerozumejú tomu, čo robia: ani prečo to funguje, keď je to dobré, ani prečo to nefunguje, keď je to zlé. Povedal som si, že čím bude táto kniha kratšia, tým menej táranín v nej bude.

Významnou výnimkou z pravidla o táraninách je kniha Prvky štýlu od Williama Strunka Jr. a E. B. Whita. V nej sa táraniny vyskytujú len zriedka alebo vôbec. (Samozrejme, je to krátka knižka – má 85 strán, oveľa menej než táto.) Hneď vám poviem, že každý nádejný spisovateľ by si mal prečítať Prvky štýlu. Pravidlo číslo 17 v jej kapitole Princípy kompozície znie: „Vynechajte zbytočné slová.“ Pokúsim sa tu o to.

Tretí predslov

Jedno užitočné pravidlo, ktoré inde v tejto knihe nenájdete, aspoň nie takto bez obalu: „Redaktor má vždy pravdu.“ K tomu však treba dodať, že nijaký spisovateľ sa nikdy neriadi všetkým, čo mu redaktor povie; sme totiž hriešni a odkláňame sa od redaktorských príkazov. Inými slovami, písať je ľudské, redigovať božské. Túto knihu – tak ako aj mnohé moje romány – redigoval Chuck Verrill.

A ako zvyčajne, Chuck, bol si božský.

Steve

Môj životopis

Kniha Mary Karrovej, pamäti nazvané Klub klamárov, ma šokovala. Nielen svojou drsnosťou, krásou a tým, ako obdivuhodne autorka zachytila skutočnú reč, ale aj úplnosťou – Karrová je totiž žena, ktorá si z raného detstva pamätá všetko.

Ja taký nie som. Prežil som zvláštne, až bizarné detstvo, vychovala ma matka, ktorá sa v prvých rokoch môjho života veľa sťahovala a ktorá – hoci tým si nie som úplne istý – ma aj s bratom na istý čas odšupovala k jednej zo svojich sestier, pretože sa v tom období o nás dvoch nedokázala starať, či už z ekonomických, alebo emocionálnych dôvodov. Možno sa len vybrala hľadať nášho otca, ktorý zdrhol a nechal jej na krku plno nezaplatených účtov, keď som mal dva roky a môj brat David štyri. Tak či onak, nikdy ho nevypátrala. Moja mama Nellie Ruth Pillsburyová Kingová patrila medzi prvé emancipované Američanky, ale neosamostatnila sa z vlastnej vôle.

Mary Karrová zobrazuje svoje detstvo takmer neprerušovane v panoramatickom zábere. Zato moje detstvo je zahmlená krajinka, z ktorej sa kde-tu vynárajú spomienky ako osamotené stromy... čo vyzerajú, že sa vás chystajú zdrapiť a zožrať.

Čaká vás čítanie týchto spomienok plus zopár vybraných momentiek z relatívne zreteľnejšieho obdobia môjho dospievania a ranej dospelosti. Z toho vyplýva, že nepôjde o pravú autobiografiu. Je to skôr akési curriculum vitae – môj pokus o profesionálny životopis, opis procesu, ako sa z konkrétneho človeka stal spisovateľ. Nebude to kniha o tom, ako som zo seba spisovateľa urobil – to by podľa mňa nešlo ani vplyvom okolností, ani silou vôle (hoci kedysi som sa nazdával, že je aj taká možnosť). To, čo človek potrebuje, aby bol spisovateľom, dostáva do vienka pri narodení. A stane sa to mnohým, nie je to žiadna výnimka. Som presvedčený, že veľmi veľa ľudí má v rôznej miere spisovateľský a rozprávačský talent a že tento talent je možné posilniť a vybrúsiť. Keby som si to nemyslel, písať takúto knihu by bolo úplne zbytočné.

Prečítate si, ako to prebehlo u mňa – ako pramálo hladký vývoj, v ktorom zohrali úlohu ambície, túžba, ale aj šťastná náhoda a štipka talentu. Nesnažte sa čítať medzi riadkami a nehľadajte leitmotív. Nič také jasné tu nie je: čakajú na vás len momentky a väčšinou ani nie poriadne zaostrené.

1

Moja prvá spomienka sa týka toho, ako som si predstavoval, že som niekto iný – presnejšie, predstavoval som si, že vystupujem ako silák v cirkuse bratov Ringlingovcov. V skutočnosti som sa nachádzal v dome tety Ethelyn a strýka Orena v Durhame v štáte Maine. Teta si na tú príhodu spomína pomerne jasne a tvrdí, že som mal dva a pol, možno tri roky.

V kúte garáže som našiel kváder z cementu a škvary a podarilo sa mi ho zdvihnúť. Pomaly som ho nosil po garáži, kráčal som po hladkej betónovej dlážke, no v duchu som videl sám seba vyobliekaného v zápasníckom úbore zo zvieracej kožušiny (pravdepodobne pochádzala z leoparda), ako nosím kváder v cirkusovej manéži. Ľudí tam bolo požehnane a čušali ako zarezaní. Môj pozoruhodný výkon zvýrazňovalo belasobiele svetlo reflektora. Na užasnutých tvárach divákov sa odrážal celý príbeh: ešte nikdy nevideli také neobyčajne silné dieťa. „A to má iba dva roky!“ zamrmlal ktosi neveriaco.

Nevedel som však, že v dolnej polovici kvádra si vybudovali malé hniezdo osy. Jedna sa zrejme rozzúrila, že ich nešetrne prenášam, vyletela von a uštipla ma do ucha. Bolesť bola taká ostrá ako jedovatý šíp inšpirácie. A rozhodne bola najhoršia, akú som za svoj krátky život zakúsil. No prvenstvo si udržala len niekoľko sekúnd. Keď som si kváder pustil na bosú nohu a pridlávil si ním všetkých päť prstov, na osu som celkom zabudol. Nepamätám si, či ma odviezli k lekárovi, a nepamätá si to ani moja teta Ethelyn (strýko Oren, bezpochyby majiteľ toho prekliateho kvádra, je už takmer dvadsať rokov nebohý), ale pamätá si uštipnutie, pomliaždené prsty a moju reakciu. „No veru, ale si zavýjal, Stephen!“ povedala.

„Pľúca si mal v ten deň v úplnom poriadku.“

2

Asi o rok neskôr sme s mamou a bratom bývali v mestečku West De Pere v štáte Wisconsin. Neviem prečo. Mamina ďalšia sestra Cal (počas druhej svetovej vojny Miss Ženského armádneho pomocného zboru) bývala spolu so svojím žoviálnym mužíčkom, milovníkom piva, práve vo Wisconsine a mama sa tam možno presťahovala preto, aby sme k nim boli bližšie. Tak či onak, na nejaké veľké navštevovanie Weimerovcov si nespomínam. Vlastne na žiadne návštevy. Mama pracovala, ale z pamäti nevylovím ani to, čo vlastne robila. Tisne sa mi na jazyk, že predávala v pekárni, no to tuším prišlo až neskôr, keď sme sa zase presťahovali do Connecticutu, aby sme boli blízko k jej sestre Lois, takisto vydatej (za Freda, ktorý pivo nemiloval a nebol ani ktovieako žoviálny, nosil vojenský zostrih, hrdil sa svojím kabrioletom, ale nikdy v ňom nejazdil so sklopenou strechou, bohvie prečo).

Vo Wisconsine sa u nás vystriedalo veľa dievčat, ktoré mali strážiť mňa a môjho brata. Neviem, či žiadne nevydržalo preto, lebo sme ich s Davidom zničili, alebo si všetky našli lepšie platené miesta, prípadne preto, že moja mama mala vyššie nároky, než boli ochotné splniť; viem len toľko, že sme ich zažili dosť. Jasnejšie sa mi vybavuje iba Eula – alebo sa volala Beulah? Bola to tínedžerka veľká ako dom, ktorá sa často smiala. Eula-Beulah bola veľká vtipkárka, to som rozoznal už v štyroch rokoch, ale ten zmysel pre humor bol zároveň nebezpečný – v každom jej záchvate smiechu, pri ktorom spľasla rukami, zavlnila zadkom a zaklonila hlavu, sa tajila možnosť výprasku. Keď dnes vidím zábery skrytej kamery, na ktorých skutočné babysitterky a pestúnky z ničoho nič vybuchnú a zverenému dieťaťu jednu vylepia, vždy si spomeniem, čo stvárala Eula-Beulah.

Či bola taká prísna aj k môjmu bratovi Davidovi? To neviem. V nijakej z tých útržkovitých spomienok sa David nevyskytuje. Hurikán Eula-Beulah ho asi zasahoval zriedkavejšie, lebo David ako šesťročný určite chodil do prvej triedy, takže väčšinu dňa strávil mimo jej dostrelu.

Eula-Beulah sa napríklad zavesila na telefón, smiala sa tam a mávala na mňa, nech len idem k nej. Vystískala ma a toľko ma šteklila, až som sa smial s ňou, a potom, stále so smiechom, mi tresla po hlave, až ma zrazila na zem. Nato ma zase šteklila, bosými nohami, až sme sa obaja zachádzali od smiechu.

Mimochodom, Eula-Beulah strašne prdela. Slušnejšie sa to opísať nedá, bolo to totiž hlučné aj smradľavé. Občas, keď ju nadúvalo, ma hodila na pohovku, posadila sa mi na tvár svojím zadkom vo vlnenej sukni a vypálila riadnu šupu. „Bum!“ zvolala natešene. Bolo to ako uviaznuť v oblaku močiarneho plynu. Pamätám si tmu, pocit, že sa dusím, a ešte viem, že som sa na tom smial. Lebo hoci to bolo v istom zmysle strašidelné, zároveň mi to pripadalo smiešne. Eula-Beulah ma aspoň pripravila na útoky literárnych kritikov. Keď máte skúsenosť s tým, že vám do ksichtu prdne stokilová babysitterka a zakričí Bum!, z mienky nejakého literárneho časopisu sa už naozaj nepotentujete.

Neviem, ako a prečo od nás odišli jej kolegyne, ale Eula-Beulah dostala výpoveď. Na vine boli vajcia. Jedného rána mi Eula-Beulah urobila na raňajky volské oko. Zjedol som ho a vypýtal som si druhé. Beulah mi ho pekne urobila a spýtala sa, či ho zvládnem. V očiach mala výraz, ktorý hovoril: „Tretie už určite nezješ, na to nemáš, Stevie.“ Tak som prikývol aj na tretie. Aj na štvrté. A tak ďalej. Skončil som tuším po siedmom – sedmička sa mi dosť zreteľne uchovala v pamäti. Možnože nám došli vajcia. Možno som sa rozplakal. Alebo sa Eula-Beulah oneskorene vyľakala. Tak či onak, asi bolo dobre, že sa hra skončila pri siedmich vajíčkach. Sedem vajíčok je pre štvorročného naozaj dosť.

Chvíľu mi nič nebolo, ale potom som sa povracal na dlážku. Eula-Beulah sa zasmiala, švacla mi poza uši, strčila ma do šatníka a zamkla ho. Bum! Keby ma bola zamkla v kúpeľni, nemusela dostať kopačky, ale nespravila to. Pokiaľ išlo o mňa, v šatníku sa mi celkom páčilo. Bola tam tma, ale voňal tam mamin parfum Coty a navyše popod dvere presvitalo svetlo, takže som sa nebál.

Zaliezol som do kúta, mamine kabáty a šaty ma zhora hladkali po chrbte. Začal som si odgrgávať a pálilo to ako oheň. Nepamätám si, že by mi ešte bolo zle od žalúdka, ale asi bolo, lebo keď som poriadne otvoril ústa, že si znovu odgrgnem, opäť som sa povracal. Rovno do maminých topánok. A tak u nás Eula-Beulah skončila. Keď sa mama vrátila z práce, našla ju chrápať na pohovke a malý Stevie trčal zamknutý v šatníku a spal tiež, len vo vlasoch mu zaschýnali napoly strávené upražené vajcia.

3

Náš pobyt vo West De Pere nebol ani dlhý, ani úspešný. Z bytu na druhom poschodí nás vyhodili, keď sused zbadal môjho šesťročného brata, ako lozí po streche, a zavolal políciu. Neviem, kde bola vtedy mama. Ani kde bola babysitterka, ktorú sme v ten týždeň zamestnávali. Viem len toľko, že ja som bol v kúpeľni, bosý som stál na elektrickom ohrievači a čakal som, či brat spadne zo strechy, alebo sa živý a zdravý vráti do kúpeľne. Vrátil sa. Dnes má päťdesiatpäť rokov a žije v New Hampshire.

4

Keď som mal päť alebo šesť rokov, opýtal som sa mamy, či už niekedy videla niekoho zomrieť. Áno, odpovedala, videla zomrieť jedného človeka a počula zomrieť druhého. Bol som zvedavý, ako je možné počuť niekoho zomrieť, a ona mi vysvetlila, že išlo o dievčinu, ktorá sa v dvadsiatych rokoch utopila pri Prout’s Necku. Vraj tá chudera zaplávala príliš ďaleko, strhol ju splav, nedokázala sa vrátiť a tam dolu kričala o pomoc. Pokúšalo sa k nej dostať niekoľko mužov, ale v ten deň bol hnusný spodný prúd a všetci sa museli vrátiť. Napokon im, turistom aj miestnym, nezostalo iné, ako bezmocne stáť a čakať na záchranný čln, ktorý však neprišiel, a počúvať výkriky topiaceho sa dievčaťa, až kým ho neopustili sily a nekleslo pod hladinu. Mama čakala s nimi. Telo, povedala mi, vyplavilo až v New Hampshire. Spýtal som sa, koľko malo to dievča rokov. Mama odvetila, že štrnásť, a potom mi prečítala komiks a uložila ma do postele. Prešlo trochu času, kým mi porozprávala o človeku, ktorého videla zomrieť – bol to námorník, ktorý skočil zo strechy hotela Graymore v Portlande v štáte Maine a dopadol na ulicu.

„Bola z neho placka,“ povedala mama, akoby vôbec o nič nešlo. Odmlčala sa a po chvíli dodala: „To, čo z neho vytieklo, bolo zelené. Nikdy na to nezabudnem.“

Uf, mami, ani ja.

5

Väčšinu z tých deviatich mesiacov, ktoré som mal stráviť v prvej triede, som preležal v posteli. Začalo sa to osýpkami – úplne bežnými, bez komplikácií –, ale potom to so mnou šlo dolu kopcom. Postihovala ma jedna „anglína“ (tak som to volal) za druhou. Predstavoval som si, že hrdlo mám červené a biele ako pruhy na americkej zástave. Asi tak nejako aj vyzeralo.

V istom momente mi to prešlo do uší a mama jedného dňa zavolala taxík (sama nešoférovala) a vzala ma k lekárovi, ktorý bol príliš významný, aby chodieval za pacientmi domov. Bol to ušný lekár. (Neviem prečo, ale bol som presvedčený, že taký lekár sa volá otiológ.) Bolo mi inak úplne fuk, či je odborník na uši, alebo na konečníky. Mal som vysokú horúčku a pri každom prehltnutí mi zapulzovala bolesť v oboch lícach až po uši ako farebná hudba v automate.

Lekár mi poprezeral uši, venoval sa najmä, aspoň myslím, tomu ľavému. Potom ma položil na vyšetrovacie lôžko.

„Nadvihni hlávku, Stevie,“ povedala sestrička a položila mi pod hlavu saciu podložku – mohla to byť aj plienka –, takže keď som vrátil hlavu na miesto, opieral som sa o podložku lícom. Mal som tušiť, že sa chystá niečo nekalé. A možno som aj tušil.

Do nosa mi udrel ostrý pach liehu. Potom čosi zarinčalo – lekár otvoril sterilizátor. Uvidel som v jeho ruke ihlu – vyzerala taká dlhá ako pravítko v mojom peračníku – a stuhol som. Ušný lekár sa na mňa upokojujúco usmial a vyslovil tú lož, za ktorú by mali doktorov strkať za mreže (a zdvojnásobiť im trest vždy, keď ju povedia dieťaťu): „Neboj sa, Stevie, nebude to bolieť.“ Uveril som mu.

Zasunul mi ihlu do ucha a prepichol mi ňou ušný bubienok. Tá bolesť prekonala všetko, čo som kedy pocítil – jediné, čo sa jej ako-tak priblížilo, bol prvý mesiac hojenia po tom, čo ma v lete roku 1999 zrazila dodávka. Vtedy to bolelo dlhšie, ale nie tak intenzívne. Prepichnutie bubienka bolo ako bolesť z iného sveta. Zvreskol som. V hlave som začul akýsi zvuk – hlasné cmuknutie ako pri bozku. Z ucha sa mi vyvalila horúca tekutina – akoby som sa rozplakal nesprávnym otvorom. Boh mi je svedkom, že som plakal dosť aj tými správnymi. Zdvihol som rozpálenú hlavu a neveriaco som pozrel na ušného lekára aj na sestričku. Potom som pozrel na podložku, ktorou sestrička zakryla hornú tretinu vyšetrovacieho lôžka. Bol na nej veľký mokrý fľak. Aj s jemnými vláknami žltého hnisu.

„A je to,“ povedal ušný lekár a potľapkal ma po pleci.

„Bol si veľmi statočný, Stevie, a už je po všetkom.“

O týždeň mama znovu zavolala taxík, vrátili sme sa k pánovi doktorovi a znovu som sa ocitol v ľahu na boku a so sacou podložkou pod hlavou. Znovu som zacítil lieh a ušný lekár znovu vytiahol dlhú ihlu. Znovu ma ubezpečil, že to nebude bolieť, a ja som mu znovu uveril. Nie celkom, ale natoľko, že som nevrieskal, keď mi do ucha zasúval ihlu.

Bolelo to. Vlastne skoro tak ako po prvý raz. Aj cmuknutie v hlave znelo hlasnejšie, akoby sa bozkávali dvaja obri („oblizovali sa a krútili pri tom jazykmi“, tak sme to volávali). „A je to,“ povedala tentoraz sestrička, keď bolo po všetkom a ja som ležal a plakal v mláčke vodnatého hnisu.

„Bolí to len trošku a ty predsa nechceš ohluchnúť, všakže? Okrem toho, už je naozaj koniec.“

Veril som tomu asi tak päť dní a potom zase prišiel taxík.

Boli sme opäť u toho ušného lekára. Pamätám si, ako taxikár cestou povedal mame, že zastane a vyhodí nás, ak to decko neutíši.

Opäť som ležal na vyšetrovacom lôžku s plienkou pod hlavou a mama sedela v čakárni s časopisom, ktorý zrejme nedokázala čítať (alebo som si to tak aspoň predstavoval). Opäť mi udrel do nosa smrad liehu a lekár sa ku mne obrátil s ihlou, ktorá vyzerala dlhá ako moje školské pravítko. Opäť ten úsmev, pár krokov ku mne, opäť to ubezpečenie, že tentoraz to už ozaj nebude bolieť.

Od toho opakovaného prepichovania ušného bubienka v šiestich rokoch patrí k mojim najpevnejším zásadám táto: Ak ma oklameš raz, môžeš sa hanbiť. Ak ma oklameš dvakrát, môžem sa hanbiť ja. Ak ma oklameš trikrát, môžeme sa hanbiť obaja. Ten tretí raz na lôžku som sa mykal a vrieskal, bránil som sa zubami-nechtami. Vždy keď sa mi ihla priblížila k tvári, odstrčil som ju. Napokon sestrička zavolala z čakárne moju mamu a tie dve ma ako-tak udržali, kým lekár dostal ihlu do ucha. Vrieskal som tak dlho a tak hlasno, že to stále počujem. Vlastne som presvedčený, že ten výkrik sa dodnes ozýva v nejakom hlbokom údolí mojej hlavy.

6

Netrvalo dlho a v tom chladnom a nudnom mesiaci – bol to buď január, alebo február roku 1954, ak som si teda správne zapamätal sled udalostí – k nám zase prišiel taxík. Tentoraz sme sa neviezli k ušnému, ale ku krčnému lekárovi. Mama zase zostala v čakárni, ja som sa zase posadil na vyšetrovací stôl, zase sa neďaleko motkala sestrička a v nose ma opäť poštípal ten ostrý pach alkoholu, pach, ktorý mi dodnes dokáže za päť sekúnd zdvojnásobiť pulz.

Tentoraz sa však objavila iba akási špachtľa, ktorou mi lekár vytrel hrdlo. Štípalo to, malo to odpornú pachuť, ale po tej dlhočiznej ihle v uchu to bola prechádzka ružovou záhradou. Krčný lekár si nasadil na hlavu zaujímavú vecičku, akúsi čelenku so zrkadlom uprostred a so svetielkom, ktoré žiarilo ako tretie oko. Dlho mi zízal do hrdla, kázal mi otvoriť ústa tak, až mi vŕzgali čeľustné kĺby, ale nepichal ma ihlami, takže som ho vďačne poslúchal. Po chvíli mi dovolil zatvoriť ústa a zavolal mamu.

„Na vine sú mandle,“ povedal. „Vyzerajú, akoby mu ich dodriapala mačka. Pôjdu von.“

Krátko nato, ak si dobre pamätám, ma kamsi viezli a hore svietili jasné svetlá. Sklonil sa nado mnou muž v bielej maske. Stál pri stole, na ktorom som ležal (v päťdesiatom treťom a päťdesiatom štvrtom som tuším často líhal na stoloch), a z môjho pohľadu bol hore nohami.

„Stephen,“ ozval sa, „počuješ ma?“ Odvetil som, že áno.

„Teraz sa zhlboka nadýchneš,“ povedal. „A keď sa prebudíš, môžeš sa najesť zmrzliny do prasknutia.“

Stiahol mi niečo k tvári. Zapamätal som si, že to vyzeralo ako motor na člne. Zhlboka som sa nadýchol a všetko okolo sčernelo. Keď som sa prebudil, naozaj som sa mohol do prasknutia napchať zmrzlinou, ale, čo bolo fakt vtipné, nemal som na ňu chuť. Hrdlo som mal akoby zvnútra opuchnuté a zhrubnuté. Ale aj tak to bolo lepšie ako starý trik s ihlou v uchu. Veru áno. Fakt hocičo by bolo lepšie ako starý trik s ihlou v uchu. Vyberte mi mandle, ak už musíte, navlečte mi na nohu oceľovú vtáčiu klietku, ak to inak nejde, ale nech ma Pán Boh chráni pred otiológom.

7

V tom roku môj brat David preskočil ročník a šiel rovno do štvrtej triedy. Zato mňa vzali zo školy preč. Vymeškal som v prvom ročníku priveľa učebnej látky, na tom sa mama a škola zhodli, takže ak budem v lepšom zdravotnom stave, na jeseň môžem začať odznova.

Väčšinu toho roka som strávil buď v posteli, alebo síce nie v posteli, no doma. Prečítal som asi tak šesť ton komiksov, prešiel som k Tomovi Swiftovi a Davovi Dawsonovi (to bol hrdinský pilot z druhej svetovej vojny, ktorého rozličné lietadlá sa zásadne „škriabali do nebeských výšok“), potom som sa pustil do desivých poviedok Jacka Londona o zvieratách. V istom okamihu som napokon začal písať vlastné poviedky. Tvorbe predchádzalo napodobňovanie; slovo za slovom som prepísal komiks Combat Casey a občas, kde sa mi to hodilo, som vložil nejaké slovo. Napríklad som napísal: „Táborili vo veľkej miestnosti starého domu, kde bol strašný prjevan.“ Až o rok-dva som prišiel na to, ako sa ten prievan píše. Pamätám si, že v tom období som podrobne písal ako podobne a suka bola pre mňa extrémne vysoká žena. Takže sukin syn mal výborné predpoklady na basketbalovú kariéru. Keď máte šesť rokov, väčšinu vašich šťastných čísel ešte stále nikto nevyžreboval.

Raz som jeden zo svojich detských plagiátov ukázal mame a bola očarená. Pamätám si jej užasnutý úsmev, akoby neverila, že jej dieťa môže byť také bystré – hotový malý génius! Nikdy predtým som nezažil, že by sa tak zatvárila – aspoň nie pri mne –, a totálne ma to dostalo.

Opýtala sa ma, či som si ten príbeh sám vymyslel, a bol som nútený priznať, že väčšinu som odpísal z komiksu. Sklamalo ju to a veľká časť mojej radosti bola fuč. Napokon mi zošit vrátila. „Napíš vlastný, Stevie,“ povedala. „Tie komiksy o Caseym sú aj tak hlúpe – hlavný hrdina stále niekomu vyráža zuby. Stavím sa, že vymyslíš niečo lepšie. Napíš vlastný príbeh.“

8

Pamätám si, že tá výzva vo mne vyvolala pocit netušených možností, akoby ma zaviedli do obrovskej budovy, kde je plno zatvorených dverí, a dali mi povolenie otvoriť ktorékoľvek z nich. Myslel som si, že tých dverí je viac, než by hocikto stihol pootvárať za celý život, a myslím si to dodnes. Napokon som napísal príbeh o štyroch zvieratkách, ktoré mali magické schopnosti, cestovali po svete v starom aute a cestou pomáhali deťom. Ich vodcom bol veľký biely zajac, ktorý sa volal Trik. On šoféroval. Rozprávka mala štyri stránky, prácne napísané ceruzkou a tlačenými písmenami. Pokiaľ si spomínam, žiadna postava v nej neskočila zo strechy hotela Graymore. Keď som dopísal, odovzdal som výsledok mame, tá sa posadila v obývačke, položila si vedľa seba na dlážku peňaženku a celý príbeh prečítala na jeden šup. Videl som, že sa jej páči – smiala sa totiž presne tam, kde to malo byť smiešne –, ale nedokázal som rozoznať, či preto, lebo ma má rada a chce ma povzbudiť, alebo je tá rozprávka fakt dobrá.

„Toto si neodpísal?“ spýtala sa ma, keď dočítala. Odpovedal som, že nie. Vyhlásila, že je to také dobré, že by to mohli vydať v nejakej knihe. Nikdy predtým ani potom som sa žiadnej pochvale tak nepotešil. O Trikovi a jeho kamarátoch som napísal ešte štyri rozprávky. Za každú mi dala štvrťdolár a poslala ich svojim sestrám, ktoré ju tuším trochu ľutovali. Boli totiž vydaté, a nie opustené ako ona. Iste, strýko Fred nemal ktovieaký zmysel pre humor a nikdy si nezložil strechu na kabriolete, strýko Oren si zase rád vypil a bol presvedčený, že svet riadia Židia, ale aspoň sa na ne tí chlapi nevykašlali. Zato Ruth zostala sama s dvoma deťmi na krku, keď sa Don zdekoval. Tak chcela sestrám aspoň ukázať, že jedno z tých detí je talentované.

Štyri rozprávky. Po štvrťdolári. Tak som v tejto brandži zarobil svoj prvý dolár.

9

Presťahovali sme sa do Stratfordu v štáte Connecticut. To som už chodil do druhej triedy a bol som bláznivo zamilovaný do peknej tínedžerky, ktorá bývala v susedstve. Za denného svetla mi nevenovala skoro ani pohľad, ale zato večer, keď som ležal v posteli a prepadal sa do spánku, sme spolu znovu a znovu utekali pred krutou realitou. Mojou novou učiteľkou bola pani Taylorová, láskavá staršia dáma so sivými vlasmi ako Elsa Lanchesterová vo filme Frankensteinova nevesta a s vypleštenými očami. „Keď sa s ňou rozprávam, najradšej by som jej podložila ruky pod očné jamky, aby sa jej tie očiská nevykotúľali von,“ povedala raz mama.

Bývali sme v byte na druhom poschodí na West Broad Street. O niečo ďalej a nižšie, čo by kameňom dohodil od Teddyho samoobsluhy a stavív pána Burretsa, bola rozľahlá burinová džungľa, ktorú na jednej strane ukončovala skládka a cez jej stred sa tiahli koľajnice. Je to jedno z miest, kam sa vo fantázii stále vraciam; pod rozličnými menami sa opäť a opäť objavuje v mojich knihách a poviedkach. Decká v románe To ju nazvali Pustatina. My sme ju volali jednoducho džungľa. Spolu s bratom Davom sme ju prvý raz preskúmali krátko nato, ako sme sa nasťahovali do nového bydliska. Bolo leto. Bola horúčava. Bolo tam super. Skúmali sme zelené záhady tohto parádneho miesta, keď som odrazu pocítil neodbytný pohyb v črevách.

„Dave,“ povedal som bratovi, „odveď ma domov! Treba mi na veľkú!“ (Tak by som to povedal, keby som to povedal slušne.)

David o tom nechcel ani počuť. „Choď do lesa,“ kázal mi. Domov by nám to trvalo najmenej polhodinu a on nemal chuť obetovať toľko času len preto, aby to jeho mladší brat mohol vyložiť do porcelánovej misy.

„Nemôžem!“ odvetil som, úprimne zhrozený. „Veď sa nebudem mať čím utrieť!“

„Ale čoby si nemal,“ mykol plecom Dave. „Utri sa listami. Ako to robievali kovboji a Indiáni.“

Vtedy už bolo na návrat aj tak neskoro; dochádzalo mi, že nebudem mať inú možnosť. Okrem toho, celkom sa mi zapáčila predstava ísť na veľkú potrebu ako kovboj. Zatváril som sa, že som Hopalong Cassidy a čupím v kroví s vytaseným koltom, aby som neotrčil kopytá, ak ma niekto prekvapí v takejto chúlostivej situácii. Urobil som, čo som musel, a hygienu som vybavil presne tak, ako mi radil brat – starostlivo som si poutieral zadok hrsťami lesklých zelených listov. Z tých listov sa vykľul jedovatý sumach.

O dva dni som bol červený ako semafor od kolien až po lopatky. Penis vyrážke ako zázrakom unikol, ale zato miešok žiaril doďaleka. Konečník ma svrbel hádam až po hrudný kôš. Ale najhoršie dopadla ruka, ktorou som sa utieral – napuchla mi ako Mickeymu, keď mu po nej Donald udrel kladivom, a medzi prstami mi naskákali gigantické pľuzgiere. Keď praskli, zostali na ich mieste hlboké krátery až do živého mäsa. Šesť týždňov som sedával vo vlažnom škrobovom kúpeli, zničený a zahanbený ako posledný somár som cez otvorené dvere počúval, ako sa mama s bratom smejú, počúvajú v rádiu hitparádu Petra Trippa a hrajú uno.

Table of Contents

Autorská poznámka

Prvý predslov

Druhý predslov

Tretí predslov

Môj životopis