Koethi Zan

THE FOLLOWER

Copyright © 2017 by Koethi Zan

Translation © 2018 by Jana Seichertová

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5822-8

… Zachráň seba, iných zachrániť nemôžeš.

Adrienne Richová:

Obrázky zo života nevesty

1

Julie Brookmanovej pripadal jej život absolútne dokonalý. Otočila spätné zrkadlo v Ryanovom aute k sebe a zotrela si z kútika oka rozmazanú maskaru. Chvíľu obdivovala svoje dlhé ryšavé vlasy a zámerne sa usmiala tak, aby sa jej zaiskrilo v zelených očiach.

Esej o transcendentálnych básnikoch dokončila o štyri dni skôr a ráno ju poslala profesorovi. Profesor Greenfield patril k jej obľúbencom. Možno bola doňho aj trochu zaľúbená, ale to s jej usilovnosťou nijako nesúviselo. Julie vždy odovzdávala domáce práce pred termínom a dala si záležať, aby boli lepšie ako práce jej spolužiakov.

Kvôli tejto eseji sa ubytovala v rodičovskom dome vo Westchesteri. Bola presvedčená, že najlepšie píše v bý valej detskej izbe. Rutina je kľúčom k úspechu – tak znela jedna z jej zásad. Rozhodla sa, že sa vráti neskorším vlakom a esej si ráno pred odoslaním ešte raz prečíta.

Ryan zastal na parkovisku pred stanicou.

„Okej, braček,“ prehodila Julie, otočila sa a zo zadného sedadla si vzala tašku s notebookom. „Tu mi to stačí.“

„Počkám s tebou na vlak,“ ponúkol sa po nápadnom zaváhaní.

Julie si vybrala mobil.

„Prišli sme príliš skoro. Bolo by hlúpe, keby si tu zostával. Poradím si aj bez teba.“ Kývla hlavou k železničnej stanici. „Kurt je už vnútri. Pokojne choď za Janie.“

Neisto na ňu pozrel, no videla na ňom, že túži odísť.

„Len choď, bez obáv.“ Pohladkala ho po vlasoch. Mal ich také dlhé, že by mu zakrývali oči, keby sa mu na koncoch prirodzene nestáčali nahor. Vyzeral jednoducho na zjedenie. „Máš dobré krytie – mama sa ťa ani nespýta, kde si bol. Využi ten vzácny čas, skôr ako ti zase pristrihnú krídla.“

Ryan prevrátil oči.

„Tak dobre,“ ustúpil, no ešte vždy sa tváril neisto.

„Ale čakaj vnútri, jasné?“

Julie prikývla, prehodila si remeň tašky cez plece a dva razy potiahla maličký strieborný medailón v tvare srdca, zavesený na jeho spone. Bol to jej talizman.

„Pravdaže. Ja a Kurt sme najlepší kamoši.“

Vystúpila z auta a cez okno nazrela do staničnej budovy. Videla len Kurtovu siluetu, lebo stál za pultom a počítal tržbu. Vedela, že tam zostane až do jednej v noci. Týmto neskorým vlakom išla aspoň sto ráz.

Obzrela sa. Ryan práve vychádzal s autom na cestu. Keď vošiel do zákruty, pneumatiky sa pretočili na štrku. Zamávala mu bez veľkého nadšenia, lebo vedela, že sa aj tak neobzrie. Dnešní chlapi sú už takí, pomyslela si s úsmevom.

Vonku panovala krásna neskorá septembrová noc. Vzduch bol ešte teplý. Hviezdy visiace na nebi tesne nad mestom žiarili s plnou silou. Vybrala si z vrecka škatuľku cigariet a buchla ňou o stĺpik dreveného zábradlia, ktoré obklopovalo terasu pred staničnou budovou. Namiesto toho, aby vošla dnu, sadla si na lavičku pod oknom, zapálila si cigaretu a s pôžitkom z nej potiahla. Rodičia tento zlozvyk neschvaľovali a technicky s nimi súhlasila, ale bola to jej prvá cigareta po dvoch dňoch a chcela ju poriadne vychutnať.

Vyfúkla obláčik dymu a podvedome pošúchala zips tašky. Tá esej bola lepšia než všetko, čo napísala za posledný rok. Premýšľala, či by ju nemala ponúknuť na uverejnenie.

Profesor Greenfield bude vedieť, kam by sa najlepšie hodila. Dokonca aj keby ju neuverejnila, práve urobila ďalší krok k získaniu budúcoročnej Ceny J. Burdena za najlepšiu anglickú esej.

Vstala a podišla k schodom vedúcim k nástupištiam. Naposledy potiahla z cigarety a hodila ju na chodník. Rozšliapla ju na ňom topánkou a potom zdvihla nohu, aby skontrolovala podrážku. Pokiaľ išlo o ohorky, bola dosť poverčivá. Ak sa na človeka prilepia, prinesú mu nešťastie. Podrážka však bola čistá. Julie sa spokojne zasmiala. Áno, pomyslela si, aj moja duša je čistá.

Znovu vybrala telefón a skontrolovala čas. Do príchodu vlaku chýbalo ešte dvadsať minút. Otvorila Instagram a prezrela si najnovšie príspevky. Niektoré ju zaujali, iné sa jej zdali nudné. Očami preletela New York Times a potom poslala Markovi esemesku: Milujem ťa.

Čakala, no neodpísal jej. Určite nemá pri sebe mobil, pomyslela si. Ešte niekoľko sekúnd pozorovala displej, či sa na ňom neobjavia bodky. Nič.

Už len jedenásť minút.

Mala by vo vlaku čítať, alebo si radšej zdriemnuť? Trochu to pripomínalo ruletu. Nikdy nevedela, či sa jej na sedadle vlaku prímestskej železnice Metro North podarí zaspať. Bola veľmi citlivá na zápach a tá príšerná koženka sa jej pri každom pohybe lepila na pokožku. No aj keby sa jej to nepodarilo, mohla si prečítať článok v časopise New Yorker, ktorý redakcii sama poslala.

V budove zrazu zhasli všetky svetlá. Prekvapená sa otočila. Že by Kurt odchádzal včaššie ako zvyčajne? Oprela sa o sklo, ale dvere jeho kancelárie boli zatvorené. Podišla k tým naboku a silno nimi potiahla, no ani sa nepohli. Zamknuté. Kurt odišiel domov. Predpokladala by, že tam s ňou počká alebo jej pred odchodom aspoň zaželá dobrú noc. Ale možno ju tam vonku nezbadal. Pozrela na výjazd z parkoviska a podľa očakávania uvidela auto odbočujúce na hlavnú cestu. Ale prečo Kurt odchádza tak skoro? Vari železnice zmenili cestovný poriadok?

Dočerta. Raz sa jej to už stalo. Pohla sa k tabuli skontrolovať časy odchodov vlakov, no zrazu si s hrôzou uvedomila, že má spoločnosť.

Otočila sa, aby zistila, kto tam s ňou je, no skôr ako dokončila obrat, tvár jej zakryla ruka v koženej rukavici a mykla jej hlavu späť.

Julie spočiatku dokázala myslieť len na bolesť.

Ježiši, to strašne bolí!

Bola príliš dezorientovaná, aby pochopila, čo sa deje, zatiaľ čo útočník ju ťahal za hlavu cez parkovisko. Snažila sa mu prispôsobiť a udržať nohy na zemi, lebo ruka stískajúca hrdlo ju dusila.

Nemohla dýchať. Myseľ jej zmätene bzučala. Musela dostať do pľúc trochu vzduchu – hneď!

Útočník práve včas trochu povolil zovretie. Julie zúfalo lapala dych a zároveň sa snažila upokojiť, zatiaľ čo očami hľadala únikovú cestu. V zlomku sekundy si urobila obraz o situácii. Nachádzala sa na opačnom konci parkoviska pred železničnou stanicou a široko-ďaleko nevidela živú dušu. Pomedzi stromy blikali reflektory áut uháňajúcich po diaľnici, ale boli príliš ďaleko, aby jej to pomohlo.

Julie sa zrazu ocitla vo vzduchu a vzápätí tvrdo pristála v návese ťahača. Prudký náraz jej vyrazil dych. Chcela vykríknuť, no z úst jej nevyšiel nijaký zvuk. Kovové roletové dvere sa za ňou s buchnutím zatvorili a odrezali ju od okolitého sveta. Len čo zámky s rinčaním zapadli na miesto, zareval motor.

V tej chvíli sa Julie vrátil hlas a vykríkla z plných pľúc. Najprv zo seba vydala len čudný hrdelný zvuk, ktorý nikdy predtým nepočula a o ktorom by si nemyslela, že ho je vôbec schopná, a potom nasledovali zbytočné slová.

„Doriti, čo to má znamenať? Pusťte ma von!“ Naslepo liezla po prázdnej, studenej podlahe návesu.

Nákladné auto sa zrazu prudko naklonilo a Julie vrazila do bočnej steny pokrytej hrubou vrstvou polystyrénového obloženia. Keď doň zaryla nechty, uvoľnilo sa z neho zopár malých kúskov a prilepili sa jej na prsty a dlane.

„Čo je to za svinstvo?“

Utrela si ruky do džínsov, spustila sa na všetky štyri a v tme čiernej ako smola zamierila na koniec kontajnera, aby pohľadala kľučku.

Nakoniec jednu našla na pravom okraji a z celej sily ju potiahla. Roletové dvere nahlas zavŕzgali, no nadvihli sa len o centimeter. Cez úzku škáru videla cestu mihajúcu sa v mesačnom svetle. Išli rýchlo, ale nie dosť, aby vzbudili pozornosť.

Julie povolila zovretie a dvere zase zapadli na miesto. Pustila sa do nich päsťami.

„Pomôžte mi, prosím. Som tu! Som vnútri!“ kričala, kým ju nerozbolelo hrdlo, no podľa slabej ozveny kriku usúdila, že izolácia neprepúšťa von nijaký zvuk. Odstúpila odo dverí a jednou rukou sa chytila bočnej steny, aby nespadla, keď auto poskočilo na nerovnej ceste.

„Okej, Julie, len nestrácaj hlavu. Mysli!“

Problém bol však v tom, že to nedokázala. Myseľ jej preskakovala od jednej myšlienky k druhej, rovnako nefunkčnej.

„Toto sa nedeje. Nie je to skutočné,“ stonala, zatiaľ čo hmatala okolo seba v prázdnom priestore a snažila sa zaostriť zrak. Napokon si prehľadala oblečenie v nádeji, že nájde niečo užitočné.

Mobil jej zrejme vypadol z vrecka, keď ju schmatol. Zajtra ho nájdu. Aspoň to vyvolá poplach.

Aj taška s počítačom bola preč. Nespomínala si, že by ju stratila počas zápasu. Zrejme jej ju neskôr strhol z pleca. Vtom si spomenula na svoju esej.

„No tak, prestaň, Julie! To je najmenší z tvojich problémov!“ napomenula sa a zúfalo si pošúchala tvár.

Vopchala si ruky do vreciek bundy, či v nich nenájde predmet, ktorý by sa dal použiť ako zbraň. Z jedného vybrala gélové pero. Nebolo to ktoviečo, ale mohla by ho únoscovi vraziť do oka alebo do rozkroku, kde je najzraniteľnejší. Nepredá svoju kožu ľahko!

S perom v ruke si čupla v kúte. Srdce v hrudi jej bilo ako kladivo. Bola pripravená, ako sa len dalo, no príliš jasne si uvedomovala zrýchlené dýchanie. Nedarilo sa jej sústrediť a rýchlo ju zachvacovala panika.

Dlho sa nič nedialo. Julie celé hodiny sedela v aute a predstavovala si, čo všetko sa môže stať, až sa tie dvere zdvihnú. Pokúšala sa sústrediť si zmätené myšlienky, zbaviť sa hnevu aj strachu spôsobených šokom a zmieriť sa s predstavou, že tej hrôze musí čeliť celkom sama.

„Chcem mamu,“ nariekala ticho. „Chcem Marka. Chcem vrátiť čas a prinútiť Ryana, aby počkal na stanici so mnou. Som hlupaňa! Nie, takto nesmiem rozmýšľať. Len nijaký plač.

No tak, Julie, maj rozum! Dnes už nikto nezistí, že si sa stratila, a zajtra by mohlo byť príliš neskoro. Musíš sa odtiaľto dostať, len čo zastaví. No tak, ty to zvládneš! Odvahu, dievča!“

Zrazu ju bez varovania hodilo nabok. Odbočovali. Zákruta bola určite prudká, lebo nákladné auto malo čo robiť, aby ju vybralo. Nebezpečne sa naklonilo nabok, keď vodič preradil rýchlosť a pustil sa hore strmým svahom. Len čo sa zase ocitli na rovine, spomalili a napokon zastali.

Julie vstala a posúvala ruky po stene návesu, kým neprišla na jeho koniec. Pritisla sa k pravej stene v nádeji, že ju ten chlap hneď neuvidí, vďaka čomu sa jej podarí vyskočiť von, prekĺznuť okolo neho a utiecť.

Keď zdvihol roletové dvere, v tieni uvidela jeho postavu. V jasnom svetle, ktoré naňho dopadalo zozadu, vyzerali mužove obrysy hrozivo. Jeho tvár jej pripadala známa, no nemala čas premýšľať, odkiaľ toho chlapa pozná. Pozbierala odvahu, prikrčila sa a vrhla sa z korby návesu na zem.

Skočila trochu bokom, rozhodnutá prekĺznuť okolo auta a rozbehnúť sa dolu kopcom. Pravdaže, jej únosca to predpokladal a rýchlo zareagoval. Nemala najmenšiu šancu.

Schmatol ju za ruku a prudko otočil tvárou k sebe. Ich oči sa stretli – jeho boli prižmúrené, strašidelne svetlé, plné potláčanej zúrivosti. Zaútočila rovno na ne. Snažila sa mu vraziť do tváre pero, ale poľahky jej ho vykrútil z prstov. Keď sa ho pokúsila zbaviť a kopnúť ho do rozkroku, zatriasol ňou tak prudko, že na chvíľu stratila zem pod nohami a hlava sa jej kývala hore-dole ako bábke. Vzápätí jej pritisol k tvári pištoľ.

Ochromená Julie civela na hlaveň aj na ruky, ktoré ju pevne držali.

„Prosím,“ zmohla sa na jediné slovo.

Nikdy nevidela strelnú zbraň z tesnej blízkosti, dokonca nepoznala nikoho, kto by nejakú vlastnil. Stála tam v mrazivej tme, triasla sa od strachu a žmurkaním zaháňala slzy. Myseľ sa jej pri pohľade na ten hrôzostrašný kovový predmet celkom vyprázdnila. Na toto ju nikto nepripravil.

„Prosím, pusťte ma! Viem, že to bol iba omyl. Nikomu o tom nepoviem. Budem tvrdiť, že som ušla. Prisahám, že to neprezradím, ak ma hneď pustíte.“

Tváril sa, akoby jej slová ani nezaregistroval.

Zrazu buchli dvere a otočila sa za zvukom. Srdce jej poskočilo, no takmer neverila vlastným očiam. Necelých dvesto metrov od nej stála farma. V dome svietili všetky svetlá a bucľatá žena v strednom veku mierila rovno k nim. Vo voľných domácich šatách, so strapatými hnedými vlasmi vyčesanými nahor vyzerala ako čiasi obľúbená teta.

Julie to pripadalo nadprirodzené a nepochopiteľné, no žena naozaj bola tam. Prešla cez dvor zarastený burinou a zaliaty mesačným svetlom aj okolo prevráteného fúrika a šnúry na sušenie bielizne s nebezpečne sa hojdajúcimi košeľami, ktoré sa rukávmi takmer dotýkali zeme.

Julie si najprv myslela, že má halucinácie. Ale nie, tá žena je skutočná! Nádej v nej zase rozkvitla. Nuž, tá sa zabíja veľmi ťažko.

Únosca ju držal za ruku a hlaveň pištole jej pritískal na chrbát, no Julie sa rozhodla využiť šancu, lebo dúfala, že pred svedkom ju nezabije.

„Pomôžte mi! Tento muž ma uniesol. Zavolajte políciu. Bežte! Je nebezpečný. Má zbraň!“

V tej chvíli ju zaplavila úľava. Pomoc je nablízku. Možno sú vnútri aj ďalší ľudia a počujú jej krik.

Žena však nereagovala. Pokojne, nenáhlivo kráčala k nim.

„Počujete ma? Tento muž ma uniesol! Potrebujem pomoc!“

Zrazu všetko prebiehalo ako v spomalenom filme. Žena tuho stískala pery a nespúšťala pohľad z Julinho únoscu. Bolo vylúčené, že si situáciu nesprávne vysvetlila. Určite pochopila, čo sa deje. Výraz na ženinej tvári však jednoducho nebol správny.

Ženine oči sa leskli, ale zbožňujúcim obdivom. Nevšímala si Julie, ktorá tam stála ako prikovaná. Julie až vtedy pochopila, že neznáma žena nie je vydesená, rozhorčená ani zhrozená. Nebude jej záchrankyňou, nevytrhne ju z pazúrov zla.

Kdeže, nepomôže jej.

Je v tom namočená spolu s ním.

2

Suterén verejnej knižnice v Sillwateri bol vždy ľudoprázdny a to Adamovi dokonale vyhovovalo. Dolu strávil už tri hodiny a ešte tam nevidel nikoho okrem knihovníkovej asistentky, ktorá si ho každých štyridsaťpäť minút dôkladne obzrela. Neúspešne predstierala, že triedi kartičky v opustenej kartotéke zastrčenej v samom kúte knižnice. Určite vyzeral podozrivo, ale nedlhoval jej nijaké vysvetlenie.

Adam otáčal gombík zariadenia na prezeranie mikrofilmov a prezeral si titulné strany novín Sillwater Herald. Premýšľal, či aj tieto dokumenty budú raz dostupné na internete a či bude môcť vykonávať svoju prácu z neosobnej hotelovej izby. V prípade týchto článkov však o tom vážne pochyboval. Na týchto útržkoch dejín nikomu nezáležalo. Zabudnuté tragédie, záblesky v čase, nestáli čitateľom za to, aby si ich stiahli do vlastných počítačov.

„Našli ste všetko, čo ste hľadali?“ Adam sa mykol.

„Áno, ďakujem.“ Obrazovka bola príliš veľká, aby sa dala zakryť rukami. Mali ju rovno pred očami, s riadkami nafúknutými na dvadsaťštyribodové písmo. Mladá žena sa naklonila k obrazovke a napriek štýlovým okuliarom s modrým rámom prižmúrila oči.

„Ach, vraždy na Fairmont Street. Priznávam, že som na ne už dávno zabudla.“

Adam otočil gombíkom a obrátil stranu. Na obrazovke sa objavila reklama obchodného reťazca Sears na kosačky na trávu.

Žena pozrela na malé biele škatuľky, ktoré vytiahol zo zásuviek.

„Ale prezeráte si nesprávne roky.“

„Viem. Všetky pôvodné správy som prečítal už tisíc ráz, verte mi. Teraz hľadám pokračovanie tých príbehov. Napadlo mi, že v novinách by mohli uverejniť článok pri príležitosti ich výročia.“ Zdvihol jednu škatuľku s nápisom Po desiatich rokoch a potom ďalšiu, Po dvadsiatich rokoch. Až vtedy si všimol, že knihovníčka je celkom pekná. Bola približne v jeho veku – tesne pred tridsiatkou – a dlhé hnedé vlasy mala trochu tmavšie ako on.

„Píšete knihu?“

„Nie, nepíšem. Vyšetrujem,“ odvetil s náznakom hrdosti v hlase.

Zrejme v nej prebudil zvedavosť, lebo si sadla na vedľajšiu stoličku a prisunula si ju tesne k nemu.

„Nevyzeráte ako policajt. Pripomínate skôr zlých chlapcov.“ Žmurkla. Flirtovala s ním?

„Často pracujem v utajení.“ Nuž, kedysi to bola pravda.

„Ako kto? Postgraduálny študent? Len sa na seba pozrite: džínsy, mikina a štvordňové strnisko. Vyzeráte, akoby ste niekoľko dní nespali.“ Určite s ním flirtovala. Adam sa zrazu cítil nepríjemne. Na tento prípad sa sústreďoval tak dlho, že už zabudol, ako sa nadväzuje normálny ľudský kontakt.

„Tento týždeň ste tu každý deň. Nepreháňate to?“

Prekvapene na ňu pozrel. Jej slová prezrádzali, že si ho preverila.

Začervenala sa. „Nechodieva sem veľa ľudí v našom veku. Vyčnievate z davu.“

„Ste zo Sillwateru?“ spýtal sa po chvíli, aby prerušil trápne ticho.

„Narodila som sa aj vyrástla som tam.“ Nezdalo sa, že je na to veľmi hrdá.

„V tom prípade by ste mi mohli pomôcť. Ocenil by som informácie o miestnych pomeroch. Chápete, kam chodieva mládež a tak.“

„Iste, rada vám pomôžem.“ Odkašlala si. „V utorok večer zatvárame zavčasu. Nechceli by ste sa neskôr niekde najesť? V Savoyi celkom dobre varia a je to len kúsok odtiaľto. Pri večeri by som vám podala stručnú správu.“

Adam znovu pozrel na zariadenie s mikrofilmami a predstavil si všetky články, ktoré ešte musí prečítať. Potom zablúdil pohľadom na jej lesklé červené pery skrivené do polovičného úsmevu. Musel priznať, že by si s ňou celkom rád niekam vyšiel.

Jej ponuku by však prijal iba slaboch. Muž bez poslania. Možno to tak nevyzeralo, ale Adam vedel, že sa blíži k cieľu. Cítil to v kostiach. Teraz sa nemohol zastaviť ani na minútu.

„A čo na budúci týždeň?“ Pustil sa zbierať strany, ktoré si vytlačil. „Očakávam prelom vo vyšetrovaní, takže dnes budem zrejme pracovať celú noc.“ Rovnako ako väčšinu nocí.

„Fíha, celú noc? Obdivujem vaše nadšenie. Určite vám na tom veľmi záleží.“ Ukázala na škatule. „Myslíte si, že to má na svedomí sériový vrah? Vždy je to tak, mám pravdu? Chlapík strávi dvadsať rokov vo väzení, a keď z neho vyjde, znovu sa objaví rovnaký typ vrážd.“ Trochu prehnane sa zachvela. „Dúfam, že sa tu nepotuluje sériový vrah. Ak áno, mali by ste ma odprevadiť domov.“ Uškrnula sa.

„Myslím, že ste v bezpečí.“ Opätoval jej úsmev. „Ale naozaj musím toto všetko prečítať.“ Ukázal na kopu papierov. „Na tom prípade už pracujem veľmi dlho a konečne som narazil na sľubnú stopu.“

„To znamená, že ešte chvíľu zostanete v Sillwateri?“

„Zrejme áno. Hľadám muža a ženu, ktorí pred dvadsiatimi rokmi prechádzali týmto mestom. Vyžiada si to dôkladný prieskum. Neviem, kam odtiaľto odišli. V každom prípade zmizli bez stopy.“

Pokrčila plecami.

„Och, určite ich vypátrate. Ľudia predsa nezmiznú bez stopy. To by ste mali vedieť, detektív. Všetci nechávame na predmetoch svoje značky. Ale musíte sa na to poriadne pozrieť.“ Posúvala sa na stoličke k nemu, kým sa ich kolená nedotkli a kým nepocítil jej kvetovú vôňu celkom zblízka.

Odtiahol sa. Teraz sa začervenal on.

„Zatiaľ dovidenia,“ rozlúčila sa s ním a vstala. „Možno sa uvidíme už zajtra. Až skončíte, vráťte ten mikrofilm do správnej priehradky, dobre? Do tej žltej vedľa kopírky,“ dodala s úsmevom.

Trochu omráčený ju pozoroval, ako od neho odchádza s hrdo vztýčenou hlavou, a zrazu si pomyslel: Má pravdu. Musím sa na to pozrieť lepšie.

3

Cora vytiahla z komory čierne vrece na odpadky a vrátila sa do kuchyne. Postupne z neho vyberala jednotlivé predmety a opatrne ich kládla na vratký drevený stôl. James urobil dobre, že vzal všetky veci dievčaťa.

Teraz ich mala pred sebou: priliehavé čierne tričko, tmavé priliehavé džínsy, svetlohnedú koženú bundu veľkosti dva aj novučičké členkové tenisky, veľkosť sedem a pol. Cora sa nezdržiavala skladaním oblečenia, iba pohladkala kožu navrchu hromady.

Siahla až na dno vreca, vylovila z neho rozbitý iPhone a položila ho vedľa šiat. Potom vybrala ťažkú čiernu tašku, postavila ju a otvorila zips.

Na guľôčkovej retiazke visel strieborný medailón v tvare srdca. Rozopla ju, stiahla z nej medailón a vopchala si ho do vrecka. Nikomu neublíži, keď si nechá takú drobnosť.

Z vypchatého priečinka vybrala štíhly notebook. Nikdy nedržala v rukách taký krásny predmet. Koľko asi stál? Dlaňou prešla po studenom povrchu. Predstavila si, že patrí jej, a bodla ju závisť. Musí si uchovať čistú myseľ, tak ako ju to učil James, a sústrediť sa na svoju úlohu. Áno, musí byť odvážna, silná a cieľavedomá. Iba tak sa dočká zaslúženej odmeny.

Otvorila notebook a pohladkala klávesnicu. Dokonca aj tohto sa musia zbaviť. Bolo to súčasťou plánu.

Vo vnútornom vrecku tašky na notebook našla ligotavú ružovú peňaženku plnú kreditných kariet a pokrčených potvrdeniek. Cora ju rozopla, vybrala z priečinka peniaze a spočítala ich. Takmer tridsať dolárov. Bankovky si vopchala do vrecka šiat. James sa možno nezdržiaval ich prepočítavaním. Vloží si ich do pokladničky a nechá ich tam, kým sa jej na ne nespýta. A možno to nikdy neurobí. Vo výdavkoch na domácnosť sa nevyznal.

Zase si vzdychla, tentoraz unavenejšie ako predtým, a zoradila veci dievčaťa vedľa seba, pričom každého predmetu sa zľahka dotkla prstami. Zo zásuvky vedľa drezu vybrala latexové rukavice a natiahla si ich na ruky. Potom vzala čistý uterák a všetky predmety ním dôkladne poutierala.

Keď skončila, otvorila odpadkové vrece, všetko zase nahádzala dnu a odvliekla ho na dvor za maštaľou. Obloha bola takmer modrá, ale zo západu sa blížili búrkové oblaky. Radšej by mala dokončiť prácu, skôr ako sa rozprší. Oprela vrece o stenu a v neďalekej jame rozložila oheň. O chvíľu zahrmelo.

Vybrala počítač z tašky, položila ho na zem a odbehla do maštale po ochranné okuliare a kováčske kladivo.

Musí zničiť predmet, ktorý jej pripadá taký žiaduci. Žiadostivosť je hriech!

Oheň za ňou zosilnel a vyletovali z neho iskry. Zdvihol sa vietor. Cora sa zahnala kladivom, pripravená vložiť do úderu celú silu. Predmet, ktorý ju privádza do pokušenia, rozbije na tisíc kúskov a potom ho spáli v jame spolu s ostatnými vecami.

Niečo ju však zastavilo. Nechcela to urobiť.

Zhlboka sa nadýchla. Zjavne nemala inú možnosť. James jej dal jasné pokyny, a keby ich nesplnila, draho by za to zaplatila.

Prečo v poslednom čase cítila nutkanie porušovať jeho príkazy? Keby mu podľahla, dostala by sa do veľkých problémov.

Cora položila kladivo na zem, urobila niekoľko krokov doprava a pozrela na zadebnené okno domu. Špatilo ho ako vypichnuté oko tvár, a to ju hnevalo. Nevdojak si zahryzla do pery a usilovne premýšľala, čo by mala urobiť.

Vrátila sa ku kladivu a znovu ho zdvihla. Zdalo sa jej ťažšie ako predtým.

Prehltla a potom bez uvažovania – akoby si celkom neovládala telo – odhodila nástroj ďaleko od seba. Zasiahol traktor a rinčanie sa rozľahlo celým údolím.

Rýchlo k nemu podišla, aby zistila rozsah škôd. Bála sa, že zničila aj niečo iné, ale na traktore našla len malú priehlbinku. James si ju určite nevšimne.

Vydýchla si od úľavy.

Nič vážne sa nestalo. Všetko je v poriadku.

Rozhliadla sa okolo seba, akoby mala strach, že ju niekto pozoruje a podá správu Jamesovi. Rýchlo vopchala notebook späť do odpadkového vreca, zaviazala ho a rozbehla sa k domu. Otvorila kuchynské dvere a vybehla po schodoch do spálne. V šatníku si kľakla, rozhrnula oblečenie páchnuce naftalínom a vrece zastrčila celkom dozadu.

James sa tam nikdy nepozrie.

Zadychčaná si sadla na posteľ a pomaly zdvihla oči k zrkadlu nad bielizníkom. Na červenej tvári mala zhrozený v ýraz, akoby si až teraz uvedomila, čo v ykonala. Jamesovi sa ešte nikdy takto priamo nevzoprela.

Tie poklady z iného sveta však jednoducho musela mať. Vedela, že nechať si ich je hriech, no neprikladala tomu veľkú váhu. Nič jej nehrozí, ak ich nikto nikdy nenájde.

Najmä nie James.

Table of Contents

1

2

3