Egon Reflexis

2x major Buranský

Vila nad mestom, Senior

Ukážka z elektronickej knihy

Vila nad mestom

Major stúpal pomalými krokmi úzkym strmým chodníkom, ktorý sa pod borovicami šplhal do svahu. Kráčal akosi nerozhodne, stále v neistote, či robí dobre, lebo nemal nijaké oprávnenie na návštevu, ku ktorej mala táto prechádzka viesť. Ešte stále mohol iba prejsť okolo a nezastať pri dverách, nazazvoniť.

„Dobrý deň, pán kapitán,“ pozdravila ho staršia ženička z horskej osady, keď vyšiel z chodníka na cestu.

Odzdravil, poďakoval. Dlhé roky ho ľudia v meste a na okolí poznali ako kapitána a už to tak ostalo. Oslovovali ho stále pán kapitán, majorom ho urobili až tesne pred odchodom na dôchodok a málokto o tom vedel.

Rázne vykročil na prístupovú cestu, bol predsa dlho ráznym kriminalistom. Bol. Už nie je. Už je veru iba penzistom. Možno však odhodiť remeslo? Možno zanechať spôsob myslenia a vnímania udalostí?

Pri ceste ležali zdrapy novín, titulky kvílili z trávy. Politické špičky sa nemôžu dohodnúť, prezidentské kreslo je stále prázdne. Prezidentom môže byť každý občan, ktorý má viac ako tridsaťpäť rokov a čistý trestný register. Naraz však iba jeden. Teda nie každý. A v tom je problém, nikto nevyhovuje všetkým ostatným. Majora to príliš netrápi, zaujímajú ho iné problémy.

Jeden jeho problém stojí tu nad mestom už približne šeťdesiat rokov. Pyšná, okázalá a pre majora teraz už aj akosi zlovestná Steinbergerova vila.

Steinberger bol bol už postarší úspešný lekár, keď si koncom prvej republiky nechal postaviť na kopci s bezkonkurenčným výhľadom na mesto dole v údolí pekné a drahé hniezdočko pre seba a svoju mladú ženu. Na staré kolená si chcel užiť trochu toho gýčovitého malomeštiackeho šťastia. Sedieť si spokojne pri západe slnka na terase, chlipkať nejaký obľúbený nápoj s mladou ženou po boku. Lenže dejiny si obvykle robia po svojom. Prvá republika skončila, vznikol Slovenský štát. Steinberger sa spočiatku neznepokojoval. Nadľudia však usilovne budovali koncentráky, transporty pohlcovali židov chudobných i bohatých. Nečakal, kým po neho prídu, jedného dňa zmizol, nebolo ho. Krásna Šárika bola zrazu opustená, sama vo veľkom prázdnom dome. Major zastal pred dverami vily.

„Prepáčte, ak som prišiel nevhod, ak áno, rovno to povedzte, obrátim sa a pôjdem,“ povedal, keď na jeho zazvonenie po dlhšej chvíli prišiel otvoriť nateraz jediný obyvateľ vily. Mal dosť neprístupný, odmeraný výraz, ktorý vzápätí vystriedala nerozhodnosť.

„Ach, poďte ďalej,“ vyzval domáci pán po krátkom váhaní návštevníka. Čo ho asi pohlo, aby ho pozval ďalej? Buranský nepovedal, čo chce, prečo prišiel. Tým azda vykresal iskričku zvedavosti. S poďakovaním vstúpil a predstavil sa.

„Rovenák,“ predstavil sa aj obyvateľ vily. Mal zrajme chuť priamo sa opýtať príchodzieho na dôvod návštevy, ale ovládol svoju zvedavosť. Pozval majora do obyvačky, ponúkol mu miesto a dokonca vybral poháre zo sekretára.

„Patrí sa konečne povedať, prečo som si dovolil vyrušiť vás,“ ozval sa Buranský.

„Zaujímam sa, neodolateľne sa zaujímam o tento dom,“ vysvetlil major.

„Tak, medzi ľuďmi už prepukli úvahy,“ skonštatoval domáci pán. Potom riekol rýchlo a stroho: „Nie je na predaj.“

„Tak som to nemyslel, nechcem ho kúpiť,“ upresnil Buranský, „je tu však čosi tajomné . . . aby ste rozumeli, som major kriminálky.“

„Ach, takže tak,“ viac menej pre seba riekol Rovenák. Vzápätí však podráždene reagoval: „Od vás tu už boli viackrát, všetko, čo som vedel, som povedal.“

„Pán inžinier, neprichádzam úradne, som už na dôchodku. A tá posledná smutná udalosť nie je hlavným dôvodom mojej návštevy, hoci . . . bez nej by som sa bol ku vám sotva vypravil. Nemám však v úmysle dotýkať sa čerstvej rany. Ako som už naznačil, zaujímam sa o čosi, čo sa javí ako produkt tejto budovy. Nemám v úmysle vypočúvať vás, len by som vám chcel o tomto dome niečo porozprávať. Pravdaže, iba s vaším dovolením, ak by ste chceli.“

Rovenák sotva znateľne prikývol a všimol si, že ešte stále drží v ruke dva prázdne poháre.

„Čo vám môžem naliať?“ Siahol k fľašiam v barovej skrinke. Major povedal, že nič a že ďakuje, ale neprišiel obťažovať a ľutuje, že oberá domáceho pána o čas. Domáci pán povedal, že času má more a alkoholu temer tiež, nalial si trochu škótskej a znova nástojil: „Vodku, gin, škótsku ?“

„Azda teda trochu vodky,“ podvolil sa major, aby nebol nezdvorilý, a kým sa Rovenák zaoberal nalievaním, snažil sa vybaviť si v pamäti ako vyzeral dom predtým. Všimol si, že je prestavaný, a aj ako laik videl, že s rafinovaným vkusom.

„Čo vás teda ku mne priviedlo?“ Domáci pán posunul pred neho pohár. Svoj trochu zdvihol smerom k majorovi a odpil si. Major gesto opätoval.

„Nie som v tejto vile prvýkrát,“ začal Buranský pomaly, lebo stále nevedel, ako by bolo najlepšie začať. „Avšak prvýkrát v tejto jej najnovšej podobe.“

Rovenák mlčal, trpezlivo čakal.

„Možno viete, že tento dom si dal postaviť pár rokov pred začiatkom vojny istý Steinberger, ktorý potom odišiel, nikto nevie kam, a nikdy sa nevrátil a ani nedal o sebe vedieť.“

„Niečo som o tom počul,“ pripustil Rovenák.

„Jeho mladá žena ostala v tomto veľkom dome sama,“ pokračoval Buranský, „a počas potláčania povstania sa u nej ubytovali dvaja nemeckí dôstojníci. Po prechode frontu aj jeden sovietsky plukovník. Potom, po vojne, sa krásna pani Šarlota znovu vydala, nie hneď, až keď dlhší čas nezvestného Steinbergera vyhlásili za mŕtveho. Vydala sa za svojho milenca, ktorý bol od nej mladší, bol to akýsi úradník, nedôležitý, ale fešák. Potom pani Šarlota zahynula pri automobilovej nehode.“

Rovenák počúval zdanlivo bez záujmu, asi rozmýšľal, k čomu týmto rozprávaním hosť smeruje.

„Všetko to mám len z rozprávania a z dokumentov, bol som vtedy po vojne iba malé chlapča,“ podotkol major.

„Potom,“ pokračoval, „aj ďalší obyvatelia tejto vily umreli, umreli za neobvyklých okolností, v dvoch prípadoch som sa sem dostal ako vyšetrovateľ.“

„Aha, a teraz najnovší prípad,“ trpko a smutne poznamenal hostiteľ. Na stolíku v rohu miestnosti na šachovnici pod sklom stáli králi, dámy, strelci, pešiaci. Hráva sám so sebou, pomyslel si Buranský.

Kozub bol prázdny, ako inak, bol začiatok leta, slnečný a dosť teplý. Buranského myšlienky sa zatúlali do minulosti, myslel na krásnu Šarlotu, aká to bola žena, ako tu žila, čo videli tieto múry? Predstavil si ako tu sedí s nemeckým dôstojníkom pri krbe, či stojí pri obloku v objatí svojho mladého milenca. Sprostosti! Veď kozub tu pôvodne vôbec nebol a ktože už teraz vie, aká bola Šarlota naozaj. To, čo sa o nej hovorí, môžu byť len dohady a klebety.

„Takže je to záhadná smrtonosná budova,“ vyrušil ho z úvah hostiteľ.

„Čosi také,“ súhlasil Buranský. „Nemám však, opakujem, nemám nijaké oprávnenie klásť vám otázky, som, ako sa hovorí, vo výslužbe.“

„Nuž toto som doteraz nevedel, že dom je taký . . . nebezpečný.“

„Neprišiel som vás strašiť“

„Mňa by už ťažko niečo vyľakalo,“ povedal Rovenák smutne.

Buranský videl, že pán architekt sa stavia k tej histórii celkom pokojne a nevedel, čo by ešte dodal. Prišiel vlastne len preto, aby muža, o ktorom vedel iba to, že je architekt a inžinier, spoznal, a aby videl ako zareaguje na jeho rozprávanie.

„Teraz, keď som vás aspoň sčasti oboznámil s tou zvláštnou históriou tejto vily, vari sa už poberiem,“ zdvihol sa major. Rovenák tiež vstal, major ešte raz žiadal o prepáčenie, že vyrušil, architekt na to odvetil, výprevádzajúc ho, že sa nemusí ospravedlňovať. Ešte dodal: „A to, čo sa tu stalo nedávno, je tiež záhadou. Pre mňa. Pre kriminálku nie, nespadá to do kompetencie trestného práva.“

Buranský sa pobral do osady k zastávke autobusu, potom si to rozmyslel a vracal sa cestou, ktorou prišiel, lesným chodníkom. Mal pocit, že muž vo vile skutočne nič kriminálneho nespáchal. Bol presvedčivý, to sa nedá zahrať. Bol však aj uzavretý a trochu záhadný ako dom, ktorý obýval.

Popoludnie pokročilo, bol už podvečer. Slnko ešte žiarilo a hrialo, žiarila i zeleň stromov, blankyt oblohy i beloba dvoch malých mráčkov. Farby leta. Prečo sa nenaučil maľovať? Mal by čo robiť teraz na dôchodku a nemusel by snoriť po starých záhadách, ktoré záhadami azda ani nie sú. Čo ak si to len vykonštruoval vo svojej podozrievavej hlave, zvyknutej na činy ľudí, ktorí porušujú zákon? Je to u neho už profesionálna deformácia?

Flotila oblakov poslúcha plážové kurzy, spomenul si náhle na verš, ktorý čítal v básni . . . už zabudol, v ktorej. Jej názov bol Leto. Ako to bolo ďalej? Čosi o oblinách krások, derúcich sa zo sporých plaviek napospas pohľadom mužov. A že duní tep milostnej burzy.

Náhodou pozrel cez okno, uvidel toho chlapa. Kto sa to sem trepe? Teraz nemá chuť na nijaké návštevy. Potom však niečo, chôdza toho muža, držanie tela . . . mal dojem, že ten bude od nich. Osoba úradná. Prečo však prichádza pešo a sám? Nie, ten neprichádza úradne. Vôbec sa s ním nebude baviť, pošle ho preč, rozhodol sa. To už zadrnčal zvonec. Chvíľu váhal, ale potom zišiel dolu a otvoril dvere.

Napriek svojmu zámeru pozval návštevníka dnu, ponúkol mu miesto a dokonca vybral poháre zo sekretára.

Celé dni i mnoho bezsenných nocí stále znova a znova rozoberá tú nepochopiteľnú udalosť, ktorá nedávno prevrátila jeho život naruby. Nedošiel však k ničomu, čo by dávalo nejaký zmysel. Bol stuhnutý, priam psychicky paralyzovaný, nenachádzal zdôvodnenie. Vzápätí sa mu v mysli rojilo tisíc dôvodov. Nevedel však prijať ani jeden. S pitím sa už krotil, veď sa len nedávno vrátil z nemocnice, kam sa dostal kvôli alkoholu.

Návštevník tvrdil, že má záujem o dom. Nie však ako záujemca o kúpu. Zaujal ho, keď povedal, že je bývalý kriminalista. Penzista. Potom mu navrhol, že mu niečo porozpráva o jeho dome. Čo už jemu môže niekto povedať o jeho dome, ktorý si on sám prestaval podľa svojich predstáv? Nik nepozná jeho vilu lepšie ako on sám. Napriek určitému podráždeniu sa pokojne opýtal hosťa, čo mu môže naliať. Ten mu potom rozprával o prvých majiteľoch jeho domu, o zmiznutí a tiež aj  o tej tragickej dopravnej nehode. A ešte, že aj niektorí ďalší obyvatelia vily zomreli za podozrivých okolností. Jeho rozprávanie bolo útočnejšie než otázky vyšetrovateľov, ktorí sa vtedy pri . . . ktorí sa pýtali naozaj na všetko. Hosť chcel svojím rozprávaním niečo naznačiť a on dobre vedel, čo.

Major odišiel a Rovenák sa trpko usmial pri spomienke na otázky vyšetrovateľov. Chceli vedieť, aký bol jeho vzťah k Like, ako umrela, čo robil predtým, čo robil vtedy a čo potom. Je faktom, že Angelika, jeho Elika, jeho anjel a jeho víla, Angelika, ktorá mu zabila dušu, je mŕtva. A on ju nezabil, aspoň nie tak ako si to asi predstavovali tí kriminalisti a . . . nemal motív. Angelika ani nebola zabitá, nemala žiadne zranenie. Iba umrela.

Áno, len si tak umrela. Predtým veľmi málo jedla, a v posledných dňoch predtým pravdepodobne nič. Našiel ju v jej spálni predpoludním, keď až po dlhšom klopaní a volaní otvoril dvere. Po troch dňoch, čo nevyšla z izby. A to už . . . to už nebola ona. Iba jej stuhnuté telo. Mal dojem, že iba nasledovalo jej dušu. Tiež ju asi mala zabitú.

Keby aj on tak mohol – zostať ležať a stuhnúť. Kdeže! Starý je a teraz psychicky úplne nanič, ale silný a inak zdravý. A s návykom pravidelne sa stravovať. Je on teraz v situácii, o ktorej kedysi sníval ako o ideálnej, sám v tichom dome, materiálne dobre zabezpečený, samostatný. Vie si uvariť, oprať, všetranne sa o seba postarať. Nikoho nepotrebuje, nikomu nie je na ťarchu. Vlk samotár.

Áno, v ideálnej situácii. Len ten čerstvý hrob na cintoríne. Páli ako rana. Vďaka tej rane precitol z blúznivého stŕpnutia, do ktorého upadol, keď sa Angela vrátila. Precitol a vzápätí stuhol. Veľmi drahé precitnutie. A on je už aj tak so životom hotový, už iba čaká na smrť. A popritom prijíma kriminalistov, osoby úradné i tých súkromných. No, súkromný bol iba jeden, major, ktorý pred chvíľou odišiel.

Bezmyšlienkovite začal ukladať figúry na šachovnici do základného postavenia.

Buranský sedel v archíve okresného riaditeľstva policajného zboru a listoval v spise o autonehode pani Hazlovičovej. Nebolo jednoduché dostať sa do archívu, ale staré konexie pomohli. Povedal, že si pripravuje čosi ako pamäti a chce si pripomenúť svoje staré prípady a okrem nich by sa rád podíval ešte aj na zopár ďalších, s ktorými tie jeho môžu súvisieť. Ako vidím, na penzii sa nudíš, starký, poznamenal Kriviančin, ale potom zdvihol telefón a dal pokyny pracovníčke v archíve.

Spis o náhlom úmrtí Elemíra Hazloviča, kto to vyšetroval? Našiel príslušné udaje, tiež meno svojho predchodcu. Nezáleží, kto vyšetroval, podstatné bolo, že sa na nič neprišlo. Ďalším spisom bol objemný fascikel o vyšetrovaní vraždy Márie Gunerovej, ktorá sa stala manželkou Hazloviča potom čo ovdovel po nehode Šarloty. Po pár rokoch, keď Hazlovič umrel, sa Gunerová ako vdova Hazlovičová, za slobodna Solerová, vydala za inžiniera Guneru. Bola pani Gunerovou, keď ju niekto zastrelil. To vyšetroval Buranský a bol to z toho obdobia jediný jeho nevyriešený prípad. Žal vtedy úspechy a tento jediný pomník ho o to viac mrzel. Indície nejaké boli, dôkazy sa nepodarilo získať žiadne. Manžel Gunerovej bol podozrivý, ale mal betónové alibi. Po nejakom čase zahynul v Tatrách a to bola vtedy bodka za prípadom. Čo s tým teraz?

Teraz sa možno pýtať, čím súvisia tieto prípady, či iba tým, že všetky obete a možno i páchatelia boli obyvatelia Steinbergerovej vily? Sú spojené tou jedinou banálnou skutočnosťou? Napriek Gunerovmu alibi Buranský bol presvedčený, že si on manželkynu likvidáciu objednal. Vtedy sa to ešte u nás nevyskytovalo – teda vraždy na objednávku, ale podľa Buranského sa to vylúčiť nedalo.

Urobil si iba málo poznámok, pamäť mal ešte spoľahlivú. Zo spisu o autohavárii sa dal vyčítať iba jeden nesporný fakt: vodička umrela na mieste nehody v dôsledku vážnych poranení a požiaru vozidla. Vyšetrovanie vtedy nerozhodlo, či vozidlo zišlo z cesty chybou vodičky alebo kvôli technickej poruche.

Vrátil všetky materiály a pobral sa domov. Idúc k autobusovej stanici uvažoval či tá dávna nehoda bola nehodou. Veď ak mladý pán Hazlovič k manželke citovo ochladol, nedá sa vylúčiť ani samovražda. Šarlota mohla byť cnostná a citlivá, nie taká ako ju vykresľovali klebety.

Na rohu Masarykovej a Štefánikovej pri bývalom zelovoci, kde je teraz drogéria, si spomenul, že tam nedávno vybuchla nálož a zranila dve osoby. Časy sa zmenili, ľahko je dostať sa k trhavinám, je veľa zbraní, legálne aj nelegálne, medzi ľuďmi. Vyberanie výpalného, organizovaný zločin. Majú to jeho terajší kolegovia ťažké. Dobre, že už nie je v službe.

Sedel v autobuse, ktorý ho viezol z okresného mesta domov a čo by aj rád, nemohol pustiť z hlavy ten starý prípad. Ak Šarlota mohla byť inakšia než je jej obraz utkaný z ľudských rečí, Hazlovič určite vzor cnosti nebol, to bolo všeobecne známe. Nehoda mohla byť aj vraždou. Nie, veď najpravdepodobnejšia bude nehoda, nesmie už všade a vo všetkom vidieť iba kriminálne konanie.

Vystúpil z autobusu a ponáhľal sa domov. Julka ho už asi určite čaká s večerou. Asi určite.

Angela bola taká mladá, krehká, sladká, krásna, že sa nedalo nazývať ju Angelou. Myslel na ňu ako na Angeliku, Eliku, Liku. Bola ako blesk z jasného neba, blesk tichý, blesk bez hromu, oslepujúci. Nemohol sa ovládnuť, pri prednáškach pozeral najčastejšie tam, kde sedela ona. Čo blázniš, starý chlap, napomínal sa, ale oči si naďalej robili po svojom. Potom si uvedomil, že jej to môže byť nepríjemné, a prinútil sa prestať s tým. Vtedy si myslela, že sa na ňu pre niečo hnevá, to mu povedala potom, neskôr, keď si už hovorili temer všetko.

Rovenák, docent na katedre architektúry, vtedy ešte nemal ani päťdesiat, bol zrelý a úspešný muž v najlepších rokoch, pre ženskú časť obyvateľstva atraktívny. Vedel o tom a bolo mu to temer smiešne. Nemienil to využívať, chlapmi – sukničkármi opovrhoval. Bol ozajstný chlap, vážny, zložitý, spoľahlivý. So ženou už nežil, pokazilo sa to medzi nimi. Bola ku každému okrem neho príliš priateľská, na neho iba vrčala. Doma sa vyskytovala zriedka, pracovala usilovne na svojej kariére. Rodinu neopustil, kvôli mladšiemu synovi, ten bol ešte príliš malý na to, aby mu otec odišiel. Zotrvával teda vo formálnom manželstve. Život je predovšetkým povinnosť. A povinnosti. To bol jeho názor a podľa toho aj žil.

Život je predovšetkým povinnosť, povedal aj žene v jednej z tých zriedkavých, tichých hádok, ktoré ani hádkami neboli, skôr to boli diskusie plné výčitiek. Ži si ako vieš, povedal jej, keď mu opäť raz predviedla svoju nespoľahlivosť a nezodpovednosť. Od tej chvíle mu už na nej nezáležalo.

Ponoril sa do roboty a sníval o Angelike. Úplne beznádejne. Si starý blázon, tvrdil sám sebe. Láska vie byť aj taká. Obdiv a roztúžené pohľady iných žien mu pripadali trápne, čo z toho majú, ako si môžu myslieť, že ho môžu zaujať. Zároveň sa považoval za starého chlapa, ktorý nemá právo ani len myslieť na taký skvost ako je Angelika, deva o dvadsať rokov mladšia, nedosiahnuteľná.

A tak to ostalo niekoľko rokov. Bál sa okamihu, keď ju stretne s nejakým mladým mužom po boku. Raz ju stretol, sedela na lavičke v parku sama, pozdravila sa a on využil príležitosť: a čo tak sama, slečna? Ona už mala pred promóciou, mala dostať diplom a stratiť sa mu asi navždy. Katastrofa. Nepredstaviteľné.

Na jeho otázku sa veselo usmiala, mňa nikto nechce, lebo som škaredá a tučná. To bola nahrávka na smeč. Prisadol si k nej a pokojne jej odporoval: čertova stará mať je tučná, nie vy. A potom s najväčšou vážnosťou povedal: vážená slečna Šeberová, to, čo vám teraz poviem, nie je preto, že by som vám azda chcel pliesť hlavu, som už starý chlap, takže . . . ale ste jedna z mála naozaj nádherných ženských, ktoré som v tomto vesmíre zahliadol.

Jedna z toho mála nádherných ženských stuhla, ale oči sa jej jasavo rozžiarili, potom ich rýchlo privrela a sklonila hlavu. Spýtal sa jej, či už má vo výhľade nejaké miesto, a ak áno, kde. Pokrútila hlavou. Niáhle, impulzívne jej navrhol, aby zostala na fakulte ako asistentka. Prekvapene sa spýtala, že prečo práve ona. Odvetil, že jej štúdijné výsledky sú výborné a má ona na to, aby to zvládla. Potešilo ju to, ale chcela sa uistiť, výborne vraj študovali aj iní, tak prečo práve ona. Povedal len: slečna, keď budete veľmi zvedavá, ošpatniete, a to by bola škoda.

Potom si uvedomil, že ponúkol niečo, čo nemá. Našiel však riešenie, inžinierovi Makoveckému vybavil dobrý, lepšie platený flek a Angelika sa stala asistentkou. Prišla sa mu po nástupe poďakovať a znova zaútočila: prečo práve ja? Pretože ťa, dievča, ľúbim odkedy ťa poznám, priznal sa ticho. Nedíval sa pri tom na ňu, nevidel ako sa jej rozšírili oči, pokračoval: kdesi som čítal, že ak niekto niekoho ľúbi, mal by mu to povedať, že ten druhý môže z toho v živote niečo mať, asi autor mienil nejakú oporu, či . . . emocionálnu výstuž či tak nejako.

Hodila sa mu okolo krku: takto ma trápiť, toľký čas, čo som sa naplakala a vyčítala som si, nemám právo, lebo je ženatý, má rodinu. Šťastné slzy sa jej kotúľali po tvári.

Starý blázon, ktorému zrazu život otvoril bránu do raja, predviedol, akej aktivity je ešte schopný. Po roku, keď sa jej asistentský post rušil, využil svoje kontakty a našiel jej miesto na útvare okresného architekta na strednom Slovensku a v tom istom okrese kúpil dom. Steinbergerovu vilu. V priebehu desiatich mesiacov si ju prispôsobil, prestaval a nasťahoval sa do nej. Dal do toho veľkú časť svojich peňazí. A potom prišla k nemu bývať aj Lika. Bolo to ako sen. A teraz Liky niet.

Rovenák si vychutnával svoje sladké peklo, ktoré ho tak ťaživo gniavilo. Zároveň mu dobre padlo každé vyrušenie, všetko, čo ho dokázalo vtiahnuť do každodennej všednosti aspoň na chvíľu. Preto asi nevyhodil toho penzionovaného Sherlocka, hoci bol sprvoti proti nemu trochu naježený. Dokonca včera, keď bol ráno v meste urobiť nákup na tržnici a náhodou ho zahliadol, pozval Buranského, aby ešte niekedy prišiel. Major sľúbil, že jeho pozvanie určite a skoro využije.

Buranský s Rovenákom sedia v kreslách, major rozpráva o krásnej Šárike. Inžinier počúva a zdá sa, že popritom rozmýšľa, prečo mu to Buranský rozpráva.

„A tak sa pani Alžbeta stala pani Hazlovičovou a jej nový manžel sa sem ku nej prisťahoval.“ Major sa odmlčal.

„To neboli nijaké problémy s vyhlásením Steinbergera za mŕtveho?“ Rovenákova otázka prezrádzala, že ho téma už začína zaujímať.

„Neviem, nebol som pri tom,“ odvetil Buranský a ešte pripojil svoj názor na ten prípad: „Vo vojne zmizlo veľa ľudí, niektorí sa aj po dlhšom čase vrátili, ale Steinberger bol už v rokoch a bolo pravdepodobné, že niekde zahynul. Úrady to vtedy tak vnímali a Steinberger sa naozaj už nikdy neobjavil. Alžbeta sa stala úradne vdovou.“

Major teda opäť sedel v obyvačke vily, rozhodol sa nečakané inžinierovo pozvanie pri náhodnom stretnutí na tržnici využiť a prišiel na ďalšiu návštevu. Sedel oproti veľkému obloku, na nizkom stolíku pred ním stál pohár. Z pána architekta sa vykľul pohostinný človek. Je to len tak alebo tým niečo sleduje? Iba u neho, u architekta je major teraz druhýkrát, vo vile samotnej to už je . . . koľkože? Ani presne nevie.

„Takže tá Šarlota zahynula pri autohavárii,“ prerušil inžinier Buranského úvahy.

„Áno, auto sa prevrátilo a začalo horieť,“ prisvedčil major.

„Dopravné nehody však asi neboli v náplni vašej práce,“ podotkol Rovenák. Tým vlastne vyzval majora pokračovať v rozprávaní.

„No, niekedy aj, ale táto sa stala skôr než som ja nastúpil,“ upresnil Buranský.

„Vy však pokladáte túto nehodu za podozrivú,“ dobiedzal architekt. Rovenákov záujem už bol očividný.

„Nehoda spôsobila, že Hazlovič sa stal vdovcom, ale aj to, že sa stal majiteľom vily. Nebol však vdovcom dlho, oženil sa s Máriou Solerovou. Ani majiteľom vily však nebol dlho, po niekoľkých rokoch toho manželstva, nebolo ich veľa, umrel. Ešte pomerne mladý. Pritom nebol ani chorý. To úmrtie bolo podozrivé, vyšetrovalo sa. Lekár určil za príčinu smrti zlyhanie srdca. Pitva a ani rôzne testy nedokázali cudzie zavinenie, žiaden jed alebo čosi podobné.“

„Aha,“ zamrmlal Rovenák.

Inžinierova stručná reakcia Buranského trochu podráždila, to „aha“ znelo akosi posmešne. Pokračoval však pokojne, ibaže tichšie a pomalšie.

„Veľmi obtiažne sa vniká do vzťahov manželského páru. Nevie sa ako žil Hazlovič s Alžbetou ani ako nažíval potom so svojou druhou manželkou. Nezistilo sa nič mimoriadne. Sú iba fakty, že vdova Šarlota sa vydala a zahynula a jej druhý manžel Hazlovič sa ako vdovec oženil a potom umrel. Vdova Mária Hazlovičová, za slobodna Solerová sa tiež vydala, stala sa pani Gunerovou. Potom ju niekto zastrelil.

Ostalo ticho, Rovenák mlčal. Buranský sa preto ozval oznova.

„Tu už išlo evidentne o vraždu. Ten prípad som vtedy vyšetroval ja. Núspešne. Pán inžinier, vám určite nerealizovali všetky vaše projekty, ale mnohé áno. Chcem povedať, že ak po mne ostal nevyriešený prípad, niekto spáchal zločin beztrestne.“

Major dopil svoj nápoj a zdvihol sa na odchod. Poďakoval za pozvanie i pohostenie. Rovenák poznamenal, že je to trochu tajomné a aj zaujímavé. A pozval majora, aby kedykoľvek prišiel zas. A či náhodou neobľubuje šachovú hru. Major priznal, že áno, a neurčite sľúbil, že azda ešte niekedy príde. Vedel, že by prišiel, aj keby ho architekt nepozval, tá budova a osudy jej obyvateľov ho priťahovali ako magnet.

Pustil sa opäť lesným chodníkom, tentoraz prišiel autobusom a chcel aspoň jednu cestu urobiť pešo. Nekráčal dlho keď zaznel výstrel a popri hlave mu zahvízdal projektil. Rýchlo skočil za strom. Zhora, z cesty, počul utekajúce kroky. Uvedomil si, že nemá zmysel prenasledovať utekajúceho, kým by vybehol do svahu . . . a nemal ani zbraň. Pobral sa ďalej. Vedel, že zrazu má ďalší problém. Mal by to hlásiť. Musel by však povedať aj to, že ako penzista rýpal do prípadu, ktorý teraz ešte stále vyšetrujú jeho terajší kolegovia. Neoprávnene zasahoval a ovplyvňoval priebeh vyšetrovania. Čosi však urýchlil alebo vyvolal. Architekt ho pozval a začal sa viac zaujímať o to, čo ho sprovoti príliš nezaujalo. Čosí tají a vyľakal sa? Prečo by inak na neho strieľal? Strieľal však on? Do čerta, kto iný?

Buranský si uvedomil, že urobil chybu. Mal sa vrátiť a zazvomiť u pána architekta. Ak by inžinier nebol zadýchaný, ak by mu prišiel otvoriť ihneď, pokojne a samozrejme, mohol sa ho aspoň opýtať, či počul výstrel.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972893-4-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2018

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Vila nad mestom