Egon Reflexis

Moje špeciality

Ukážka z elektronickej knihy

Áno, špeciality. Gorkij zaznamenal svoje univerzity, ja sa pokúsim pripomenúť si svoje špeciality. Študoval som /bolo to už dávno / na jednej špeciálnej škole, kde sa pokúšali naučiť ma čosi z muziky - hrať na klavíri, dirigovať, komponovať. Škola to bola teda naozaj špeciálna a preto aj moje spomienky na tie časy nazývam mojimi špecialitami.

Ako sa dá dostať na takú školu? Cez prijímacie skúšky. Na tých sa musí vyhovieť, to znamená urobiť ich úspešne. Táto skutočnosť už prináša určitú šancu – že takého úspešného uchádzača neprijmú pre nedostatok miesta, nie pre nedostatok talentu. To je dôležitá jemnosť, umožňuje odvolať sa a šťastnou náhodou sa na školu naozaj dostať. Prečo náhodou? Náhodou kvôli jednej protežantke zvýšili kvótu o dve miesta, asi aby to protežovanie nebolo také okaté. A prečo šťastnou? To je ťažšia otázka. Čo ak by som sa na to nešťastné konzarvatórium nebol dostal a bol by som sa išiel školovať na nejakú inú školu? Mohol som byť teraz napríklad úspešným architektom alebo niekým celkom iným. Mohol, ale nie som. Učím v rodnom mestečku deti, šikovné i tie lenivejšie, ťukať do klávesov, jednoducho persóna nevýznamná. No napriek tomu som spokojný tu, kde som, a život mi väčšinou chutí. Keby to nebolo tak nehorázne vystatovačné, priznal by som, že som v určitom základnom ohľade šťastný.

Prečo je to tak? Je to spôsobené iba šťastným detstvom v tomto malom meste, v ktorom sme vôbec neboli bohatí, ale môj starý otec bol úžasný človek, málovravný síce, ale pokojný, trpezlivý a pracovitý. A mňa mal rád, čo dával najavo tým, že ma priberal k mnohým prácam, ktorých okolo domu, hoci ten bol malý, jednoduchý a chudobný, bolo vždy dosť. Prispelo k tomu aj niečo z čias mojichštúdií na zmienenej špeciálke? Ak áno, čo to bolo? Tieto otázky ma nútia prehŕňať sa v minulosti dvadsať rokv vzdialenej, vybavovať si ksichty i ksichtíky, pripomínať si vône, pachy a atmosféru. Špeciality teda budú takýmto vyvolávaním duchov.

Mesto mojich špeciálnych štúdií patrí v tejto krajine k väčším, ale s prihliadnutím na urbanistickú realitu celej planéty je to iba mestečko – aká krajina, také mestá. V tých časoch, keď som tam prišiel, fungovalo ešte v tom meste korzo. Keďže tento pojem sa už stáva nezrozumiteľným, pretože kultúrno – spoločenská realita ním označovaná sa pomaly stráca, je azda potrebné stručné vysvetlenie.

Korzo malo aspekt statický i dynamický, teda jednak miesto, kde sa dialo, na druhej strane, muselo sa diať. Takže možno povedať „šiel som po korze,“ ale aj „stretol som korzujúc“ a znieslo by sa možno dokonca aj „zbehlo sa počas korza.“

Korzá – tento krásny, poetický malomeštiacky prežitok – odohrávali sa obvykle na hlavných uliciach miest a mestečiek, alebo na ulciach, ktoré tomuto účelu najlepšie vyhovovali. Súčasťou korza nezriedka boli i námestia alebo ich časti. Korzo fungovalo obvykle v určitom čase, a to v  podvečer a večer, v nedeľu však aj predpoludním. Podstatou korza boli neformálne, hoci inak dosť formalizované kontakty medzi ľuďmi. Formalizované bolo temer všetko: čo si obliecť, koho ako pozdraviť, s kým o čom hovoriť. Na korze sa dalo zoznámiť, na korze bolo možné dohodnúť obchod či sobáš, korzo bolo proste z mnohých stránok praktické a užitočné.

Priestor korza bol korzom potencionálne aj mimo obvyklých „úradných“ hodín. Korzá fungovali na báze miestnej honorácie: pán doktor, pán inžinier, pán poštmajster s rodinami, lekárnik, advokát a iní mládenci, pán sudca a pán inšpektor s manželkami a slečnami dcérami. Na korze sa miestna hierarchia potvrdzovala, reprodukovala a niekedy i bortila, lebo korzá boli aj informačnými centrami a arénou škandálov i afér. Všetko nemóresné sa na korze prežulo, odsúdilo a hlavne vychutnalo.

Mesto mojich stredoškolských a nadstavbových štúdií, ako som už spomenul, malo vtedy ešte korzo. Bolo už síce v poslednom ťažení, v tichej, smutnej agónii, ale bolo. Masaryčka, teda Masarykova ulica ešte po večeroch vyššie opísaným spôsobom fungovala. Aj schodište na jej konci a hlavné štvorcové námestie. Teraz je to cez deň rušná obchodná ulica s hustým davom ľudí, večer pustý koridor, ktorým sa niekoľko sólových chodcov ponáhľa na železničnú stanicu. Mesto prudko narástlo, opuchlo panelákovými sídliskami, už má iný pulz a aj dýcha už inak. Nemožno zrejme vstúpiť po dvadsiatich rokoch do tej istej rieky.

Deň pred začiatkom školského vyučovania ma otec priviedol do tohoto mne osudného mesta, našli sme budovu školy a hľadali sme niekoho, kto by bez mučenia vyzradil, kde je internát. Mesto bolo ospalé, ulice takmer vyľudnené, bola horúca nedeľa. Akési stvorenie  sa v budove školy vzopälo k pozoruhodnému výkonu, podalo informáciu, že „intenát je na hubokej.“ Po úmornej anabáze s ťažkým kufrom a tiež aj s mnohými otázkami na vzácnych okoloidúcich sme si ujasnili, že „huboká“ je ulica s názvom Hlboká cesta a napriek všetkému sme ju našli.

Internát bol zriadený v bývalej väznici, /teraz je tam opäť ba . . teda nápravné zariadenie/, ústredná budova bola murovaná, v tej bývali dievčatá, pri nej tri baraky z dosák oblepených térovým papierom vytvárali štvorcové nádvorie. V barakoch bola kuchyňa, jedáleň a ubytovne chlapcov.

V baraku na izbe s ôsmimi posteľami som sa vybaľoval a ukladal si veci do skrine. Predo mnou už prišli niekoľkí študenti, boli napospol z vyšších ročníkov, správali sa suverénne, najmä jeden huslista z Piešťan, ktorý každým slovom i gestom dokazoval, aký je sveták a bohém. Potom vtrhol do izby violenčelista odkiaľsi od Ružomberka, ihneď si začal vyberať skriňu: kto tu má veci? Tam je Elemír, povedali mu. Elemír už prišiel? A kde je? Niekde vyšiel. No nič, toto bude moja skriňa. Vyhádzal Elemírove precízne poukladané veci na posteľ a nastrkal namiesto nich svoje. Elemír potom síce trochu frfľal, ale poukladal si veci do inej skrine. Elemír bol klarinetista z Kežmarku a majiteľ absolútneho sluchu. Školu potom nedokončil, darmo – defenzívna povaha. Šiel sa učiť za ladiča. Violenčelista školu dokončil, začal vyučovať, ale po čase musel zo školstva odísť. Preto radšej nikoho odnikadiaľ nevyhadzujme, lebo i nás vyhodiť môžu.

Môj otec s údivom a vzrastajúcimi obavami pozoroval tieto internátne nástupné scénky, ošarpané prostredie, väzenské toalety, a odcestoval domov znepokojený. Ja som sa zrakom radšej priam prilepil na vetrone zväzarmovského aeroklubu, ktoré sa v blankyte vrcholiaceho leta pohrávali s termikou. Idylka. Z vedľajšej izby tenká doštená prekážka prepúšťala oplzlé chrapľavé nadávky, bývali tam stavební robotníci i so ženami a družkami. Zase mu nechce dať, komentovali ostrieľaní muzikantskí mazáci. A ja, zelené ucho, snažil som sa vypnúť sluch a zrakom hľadal opäť vetrone. Pre chlapca z hôr to bolo neobvyklé divadlo. Scénu ohraničovala vysoká betónová ohrada s ostnatým drôtom navrchu. Vulkárne výkriky ožratých chlapov spoza priečky ašpirovali na zvukovú kulisu. Cudzinecká légia šuvix.

Začal školský rok, vyučovanie, mne hlavne úmorné a fádne prerábanie klavírnej techniky počnúc uvoľňovacími cvikmi ramien a pokračujúc prstovými cvičeniami niekoľko týždňov. Na internáte to bolo pestrejšie a zaujímavejšie. Na mojej izbe okrem mňa bol s tými suverénmi ešte jeden ďalší nováčik, ktorý sa prišiel učiť fúkať do lesného rohu. Na noc si dával na hlavu sieťku na vlasy a stal sa preto terčom posmechu. Aj prezývka mu prischla – oplzlá a potupná – v súvislosti s tou sieťkou. Okrem toho kríval a celý bol akosi skrútený. A dokrútený bol aj duševne, bol potmehúd a jedovatý posmeškár, nadôvažok ešte aj mudrlant. Jednoducho – všestranne protivný, nemohli sme ho vystáť. Školu zakrátko opustil, neskôr sa povrávalo, že fúka do lesného rohu kdesi v New Yorku.

Ja som rýchlo zapadol medzi tých štvrtákov na ízbe. Raz som pri partičke kariet obvinil nášho bohéma, že švindľuje. Naozaj švindľoval, drzo a okato. Po tom obvinení sa nazlostil ani nie preto, že som ho prichytil pri nečestnosti, ale hlavne ho šokovalo, že sa také ucho opovážilo jemu, temer už absolventovi, čosi také povedať. Pokojne som zopakoval, že švindľovaľ, a dodal som ako. Napätie sa dalo krájať. Nevedel som ako sa zachovajú ostatní, ale nemal som v úmysle nechať sa pasívne zmlátiť, uvažoval som, koľko mu stihnem vraziť ja. Zbadal, že sa mi kolená netrasú, napätie sa vytratilo, bitka sa nekonala. Na moje tričko pribudlo trošku rešpektu a odzrazu som už nebol zeleným uchom. S bohémom sme odvtedy boli dobrí kamaráti a teraz s odstupom času ho podozrievam, že si ma vtedy pri kartách len úmyselne testoval.

Občas sme poriadali na izbe papučové vojny, spočívali vo vzájomnom triafaní sa papučami, naslepo, pri zhasnutom svetle. Podarilo sa nám trafiť jediné svietidlo v tej miestnosti. Do školy sa dostal chýr, že konzervatoristi na internáte rozbili luster. Náš bohém vysvetlil túto záležitosť svojmu učiteľovi, ktorý bol i zástupcom riaditeľa. Pán riaditeľ, predstavte si pľuvátko naopak, taký to bol luster, uviedol Lajo vec na pravú mieru.

Raz podvečer som našiel hlúčik chlapcov z ostatných izieb na tej našej. Lajo poriadal koncert, na programe bola jediná skladba, sólistom osobne komentovaná improvizácia „Súlož.“ Úvodnú fázu mal už za sebou, urobil pomlčku a oznámil: teraz, páni, vyzliekam dámu. Nasledovali rozťahané klesajúce glissandá jeho huslí aj s pochechtávaním poslucháčov. Teraz sa vyzliekam ja, uviedol ďalšiu časť skladby - niekoľko bleskových ťahov sláčika. Smiech naberal silu, Lajo mal úspech.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972893-3-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2018

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Moje špeciality