Kristýna Freiová

Galilejec

Ukázka z elektronické knihy

Copyright © Kristýna Freiová, 2017

Cover photo © Dmitriy Cherevko/123rf, 2017

Cover design © Daniela Antalovská, 2017

Czech edition © Fortuna Libri, Praha 2017

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri.

www.fortunalibri.cz

Odpovědná redaktorka Jana Semelková.

První vydání

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa a události jsou buď výsledkem autorovy fantazie, anebo jsou použity fiktivně, a proto jakákoli podobnost se skutečnými živými či mrtvými osobami, obchodními společnostmi, událostmi či místy je čistě náhodná.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, ukládána do informačních systémů nebo rozšiřována jakýmkoli způsobem, ať už elektronicky, mechanicky, fotografickou cestou nebo jinými prostředky bez souhlasu majitele práv.

ISBN 978-80-7546-130-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2018

I

Dřevo leželo obnažené na tesařově stole, volně dýchalo a vonělo po celé místnosti. Dina na něj hleděla s úžasem. Připomínalo jí bezvládné tělo mladšího bratra. Jákoba pohřbili sotva před třemi týdny. Vzpomínka na jeho smrt byla živoucí a v noci jí nedala spát. Když zamyšleně hleděla na kus opracovaného dřeva, který se, jak se obávala, měl stát jejich novým stolem, nepovšimla si pohybu za svými smutkem shrbenými zády.

„Bude to pěkný stůl,“ řekl muž a jeho zvučný hlas pronikl do nitra Dinina srdce. Prostá a zcela nepodstatná věta působila v jeho podání tak konejšivě. Dině se zdálo, že odpovídá na její trápení. Právě proto ji mužova náhlá přítomnost nevylekala.

Pomalu se k němu otočila, usmála se a několikrát zamrkala, aby skryla slzy, které vyvěraly z hloubi její zraněné duše. Ač muž stál zády ke dveřím a bránil světlu, aby prozradilo rysy jeho tváře, Dina dobře věděla, čí hlas k ní promluvil. Byl to Ješua, nejmladší syn tesaře Josefa. Rozpoznala jen světlehnědé vlasy, které mu sahaly na ramena, vybavila si hustý vous stejné barvy, vysoké čelo, úzké pěkně tvarované rty, rovný nos, pevnou bradu a šedavé oči, které se trochu ztrácely pod nízko posazeným obočím. Byl štíhlý, a ne příliš vysoký. Dina se na něj ráda dívala, ale teprve onoho jarního dne si to poprvé přiznala. Snad proto, že spolu nikdy, dokonce ani v dětství, nezůstali o samotě.

O pět let starší Ješua k ní přistoupil, aby ji vzal za ruku a políbil na tvář. Do ucha jí zašeptal slova soustrasti a ani na okamžik nepovolil stisk ruky. Když se oddálil, aby dlaní pohladil opracované dřevo ležící před ním, zdálo se Dině, že slunce, které tak náhle vyšlo, aby zahřálo jen ji, schovalo své paprsky za příkrov neproniknutelných mraků. Vzpomněla si totiž proč přišla.

„Matka mě poslala. Obává se, že nebudeme mít na zaplacení. Snad až příští měsíc. Otec stůl podle ní objednal za úplně jiných okolností. To je celá ona.“ Poslední větu sama přidala. Měla znít jako omluva. Měla říkat, vysvětlit, jak velice se za ni stydí a jak moc s jejím jednáním nesouhlasí. Na Ješuu její monolog žádný dojem neudělal.

„Nevadí. Zaplatíte, až budete moci. Bude hotový příští týden, jak jsme se dohodli,“ řekl docela samozřejmě. Dina se na tesaře zmateně podívala. V příštím okamžiku se jen marně snažila zadržet pláč, který byl směsí bolesti nad ztrátou bratra a vděčnosti z nenadálého projevu pochopení a velkorysosti. Plakala dlouho, schoulená na Ješuově hrudi. Ani nepostřehla, jak se stalo, že se ocitla v jeho hojivém objetí. Protože přesně takové bylo.

Když opouštěla tesařův dům, věděla, že za jiného muže se neprovdá.

*

Tesař Josef byl vážený a požehnaný muž. V Nazaretu se nenarodil, nepocházel z Galileje, přesto se právě zde rozhodl usadit. Ani jeho žena Maria, která postupně v prostorném domě, jež Josef vybudoval jako ostatní z bláta a cihel, porodila tři chlapce, nebyla zdejší.

Josef často sedával na střeše svého domu, jehož zdi obílil vápnem, a pozoroval zvlněnou krajinu, která Nazaret obklopovala. Zároveň si tím odpovídal na otázku, proč se rozhodl žít právě tady. Hory mu poskytovaly pocit bezpečí. Netoužil po velikém světě, stačil mu jen ten, který si vybudoval svou prací a který se rozhodl umístit nad údolím Bik’at Ksulot. V nočním tichu, když dům přes den plný života umlkl, čechrala Maria Josefovi drobnou rukou černý plnovous a smějíc se, přirovnávala svého muže k horám, které si tolik oblíbil.

„Jsi jako ony. Vysoký a neproniknutelný.“

Josef obvykle mlčel, nebo nesouhlasně cosi nesrozumitelného zamručel. Když pak naslouchal ženinu klidnému, pravidelnému dechu a poznal, že usnula, usmíval se. Byl šťastný.

I Maria byla šťastná. Jediné, co ji trápilo, bylo rozhodnutí starších synů nevěnovat se otcovu řemeslu. Pokaždé trnula, když si Jozue nebo Jan stáli za svým. Byla nakloněná jejich rozhodnutí, ale bála se, že nezbude nikdo, kdo by pokračoval v práci, která rodině zajistila více než dobré živobytí. Navíc viděla, jak se tím manžel trápí. Nerozuměl svým synům, ale neměl v povaze vzdorovat déle než několik dní. Beztak věděl, že bránit jim nemá smysl.

Když však Maria pohlédla na Ješuu, její mysl se uklidnila. Nejmladší syn měl tu zvláštní schopnost tišit vše rozbouřené jak v lidech, tak ve zvířatech. Věděla, že to bude právě on, kdo po otci řemeslo převezme. Také si již zvykla, že právě jeho miluje na širém světě nejvíce. Ač se snažila, aby její slabost nikdo neodhalil, tušila, že on to dobře ví. Zdaleka nebyl jediný. Právě po ní, jako jediný ze synů, Ješua podědil světlé vlasy i kůži, do které se nevepsala okolní tvrdá krajina. Brala to jako dobré znamení. Věděla, že on ji neopustí. Pak tedy ať si po otci mohutní a černí chlapci dělají, co chtějí. A ani jeden z nich se nenechal pobízet.

Nejstarší Jozue si splnil sen a stal se obchodníkem s látkami. Mariini příbuzní v Judsku mu při tom vypomohli. Časem se usídlil v Jeruzalémě a pořídil pro sebe, svou krásnou ženu Miriam a svých pět dětí nádherný dům.

Ani prostřední Jan nesdílel otcovu lásku k horám. Stačila však jedna návštěva Genezaretského jezera a Janova duše se nenávratně ztratila v jeho vlnách. Stal se prosperujícím rybářem a odstěhoval se do Kafarnaumu, kde se i oženil.

Modlitby obou rodičů byly ale nakonec vyslyšeny. Ješua se bez jakýchkoliv protestů ujal otcova řemesla a pro klid Mariiny duše zbývalo jen jediné – aby se oženil. Zvykla si na rozruch v domě i přilehlé zahradě, který trojice chlapců byla schopná vyvolat. Dům jí přišel náhle prázdný. Bylo třeba ho zaplnit.

*

Nazaret odpočíval ve stínu pohoří, kterému zdejší lidé neřekli jinak než Naezaretské. Tím si ho přivlastňovali. Bylo jejich, a proto je chránilo. Věděli, že jsou z jeho vrcholků pozorováni Božími anděly, které nikdo nikdy nespatřil, ale žádný o jejich existenci nepochyboval. Vláhu vesničanům přinášely tři sezónní říční toky, Nachal Mizra, Nachal Tavor a ze severu Nachal Cipori. Díky nim se místní mohli věnovat nejen řemeslům a pastevectví, ale příležitostně i zemědělství. Život zde nebyl snadný, ale nazaretští spatřovali v každodenních těžkostech jen potvrzení vlastní výlučnosti. Každý by dokázal žít u jezera jako lidé z Tiberiady nebo Kafarnaumu. Ale ten, kdo obstojí v horách, si zaslouží zvláštní pozornost. Bůh ho bude milovat o to víc.

Dinin otec Moše byl pastýř, ale také zemědělec a obchodník s révou. Příliš se mu nedařilo, protože nebyl schopný soustředit se na jednu věc pořádně. Stále čekal, že jednoho dne smůlu prolomí. Své naděje vkládal do syna Jákoba. Chlapcova náhlá smrt ho nevýslovně zdrtila. Jeho bezvládné tělo objevili ostatní pastýři v proláklině. Leželo vedle ovce, kterou se zřejmě pokoušel zachránit. Ve vesnici nebyl nikdo, kdo by rodinu mrtvého hocha nelitoval.

Kromě Diny Moše jiné děti neměl. Příbuzní se dávno odstěhovali na míle daleko. Po synově smrti ztratil o všechno zájem. Zanedbával své povinnosti až na jedinou. Zavřený v přístěnku starého otcova domu trávil hodiny a dny v modlitbách. Sára, jeho manželka, s paličatostí odhodlaných žen zastávala práci, kterou muž odmítl vykonávat. Dina se snažila vypomáhat, kde mohla, ale stejnou měrou přemlouvala otce, aby se k nim vrátil. Několikrát se dceři skoro podařilo otce přes zavřené dveře jeho útočiště přesvědčit, ale v poslední chvíli si zlomený muž vše rozmyslel. Voda i jídlo, které Dina otci tajně přinášela, protože matka se rozhodla muže k rozumu přivést násilím, mizelo. Proto Dina neztrácela naději a důvěru v jeho touhu po životě. Viděla v něm trucovité dítě, kterému se musí vycházet vstříc, aby pochopilo, že je stále milováno, a proto se nemusí obávat svůj dočasný úkryt opustit.

Dina zdědila po otci vroucnou bohabojnost a nesdílela touhu svých sousedů po výlučnosti. Modlila se po svém. Rozmlouvala s Bohem, ať prala prádlo u řeky, přinášela vodu od studny, anebo dohlížela na ovce při pastvě. Vždy se při svých důvěrných rozmluvách s nebeským Otcem usmívala a ani trochu jí nevadilo, že se jí ostatní ženy posmívají.

Dina nepřijala jen otcovu vroucnost v modlitbách, ale i nevšední krásu. Dlouhé tmavé vlasy nosila vždy spletené do volného copu, který v plné tíži nechávala spočinout na rameni. Klenuté čelo bylo tak hladké, že se od něj odráželo ranní slunce a nikdy se na něm neobjevila jediná krůpěj potu. Úzké a vysoko posazené obočí nechalo vyniknout světle hnědým očím, jedinému, co zdědila po matce. Drobný nos a kulatou bradu symetricky doplňovaly široké rty. Matka vždy s obdivem pohlížela na dceřinu postavu. Dle jejího mínění slibovala dostatečný počet zatím nenarozených dětí. Dina na svém širokém hrudníku, útlém pasu a oblých bocích nic takového nepozorovala a matčiny poznámky jí přišly nepatřičné.

Nikdy nesnila o ničem zvláštním, o ničem, co by se dalo pojmenovat, až do onoho dne, kdy navštívila tesařův dům.

*

Sára plakala a bědovala. Bránila vlastním tělem tesařům v průchodu. Na stůl, který přinesli k jejím dveřím, se nemohla ani podívat.

„Odneste si jej. Dina vám přece řekla, že žádný stůl nechceme. Nebo snad ne?“ křičela a přitom se rozhlížela po dceři, kterou sama poslala hned z rána s ovcemi na pastvu. Teď toho litovala. Byla však rozhodnutá vyřešit situaci sama. Stůl nesměl překročit práh jejího domu. Musí si jej odnést. Ať to ví celá Galilea, že si raději užene ostudu, než aby něco platila, nebo nedej bože někomu dlužila. Hněvala se na dceru, že zakázku nedokázala zrušit. Věděla, že nemají peníze, a jestli to takhle půjde dál, ani žádné mít nebudou. Teď, když z Jeruzaléma přišly zvěsti o nových daních.

„Ale no tak, Sáro, ten stůl je váš. Zaplatíte, až budete mít,“ snažil se Josef domluvit ženě.

„Ani nápad. Copak nevíte, co nás postihlo? My si žádný stůl nemůžeme dovolit. Kde je jenom Dina? Ona vám to potvrdí. Konečně by udělala něco pořádně. Je jako její otec. Oba se neustále schovávají.“

Josef praštil částí těžkého stolu, kterou držel, o zem, přímo sobě na nohu. Zkřivil tvář bolestí a z očí mu vytryskly slzy. „Zatraceně, ženská,“ zahulákal a chytil se za nárt v sandálu. To Sáru na okamžik umlčelo.

Ješua pozoroval celou scénu s klidem sobě vlastním. I on spustil stůl do prachu před Mošeho domem a přešel k otci, aby mu jen letmo položil ruku na rameno. Muž přestal úpět a svět kolem něj získal zpět své obrysy. V tu chvíli se přes dav lidí, kteří se přišli podívat a vše s pobavením sledovali, prodrala Dina. Celá zadýchaná tázavě hleděla na matku, která jí oplácela vyčítavým pohledem.

„Matko, co to tu provádíš? Je tu celá vesnice,“ vysoukala ze sebe, když jí to během namožené plíce konečně dovolily. Sára se pohrdlivě rozhlédla po všech přítomných sousedech a mávla nad tím rukou.

„Ať si. Spíš ty mi řekni, dcero, zda jsi správně předala můj vzkaz. Myslela jsi vůbec na svého ubohého otce? Že nemyslíš na mě, na to jsem si zvykla.“

Dina se zarazila. O výsledku své návštěvy v tesařově domě s nikým nemluvila. Vše si chtěla ponechat jen pro sebe a navíc, matka by ji poslala znovu. Dina bezradně zabloudila pohledem k Ješuovi, který na nic nečekal a se zcela vážným výrazem ve tváři řekl:

„Jistěže vzkaz vyřídila. Je to hodná dcera. Bude ale nejlepší, když nás necháš promluvit se svým mužem. Zaveď mě k Mošemu.“

Dinu při jeho slovech zaplavil pocit úlevy. Josef se zájmem sledoval, co se bude dít, a najednou mu bylo jedno, jestli si stůl odnese nebo ho nechá hnít před Mošeho domem. Sára s otevřenou pusou a bez jediného protestu pokynula mladému tesaři, aby ji následoval.

Když přišli k přístěnku, ve kterém Moše přebýval, vztáhla Sára ruku ke dveřím, aby na ně zaklepala. Ješua ji něžně uchopil za zápěstí, aby jí v tom zabránil.

„Nech mě s ním,“ řekl jen a Sára naštvaně odešla. Dina se neslyšně připlížila z druhé strany domu, aby jí nic neuniklo. Ostatní postávali opodál a natahovali krky, aby viděli i slyšeli, co se bude dít. Ješua položil ruku na plochu dveří a promluvil.

„Moše? Slyšíte mě? To jsem já, Ješua, syn Josefův.“

Za dveřmi se cosi pohnulo. Ješua to přijal za odpověď.

„Moše, nikdo nemusí dělat, co sám nechce, tak jen klidně zůstaňte, kde jste. Jen bych vás rád pokorně a s největší upřímností požádal o Dininu ruku.“

Dveře přístěnku se pomalu otevřely a Ješuův odhodlaný a přitom měkký pohled spočinul na Mošeho zarostlé tváři. Ten však netušil, čemu se podivovat víc. Zda tomu, co právě slyšel, nebo tomu, že otevřel dveře někomu jinému než Božímu poslu, kterého si od Pána již několik dní vyprošoval.

Dina vyšla zpoza domu, kde jí, jak doufala, neuniklo jediné slovo. Usmívala se a zároveň rudla, když si uvědomila, že se vše odehrálo před zraky celého Nazaretu. Ješua otevřel dveře přístěnku dokořán a pomohl Mošemu vyjít ven. Držel ho pod paží a konečně se podíval na Dinu.

„Tedy jen pokud bude tvá dcera souhlasit.“

II

Noc před svatbou, se zdál Dině živý sen. Šla v davu pokřikujících lidí. Cítila všechny pachy ulice. Prach cesty, který zvířilo množství lidských nohou, jí vnikal do očí, těžce se jí dýchalo. Rozhlížela se kolem sebe, ale neviděla nikoho známého. Nevěděla jistě, o jaké místo se jedná, přesto odtušila, že se ocitla mezi zdmi Jeruzaléma. Dostala strach. Ve velikém městě sama nikdy nebyla.

Nějaká žena před ní ztratila rovnováhu a upadla. Dina k ní přidřepla, aby jí pomohla zpět na nohy, než ji nezadržitelně postupující dav ušlape. Když ženě pohlédla do tváře, zaradovala se, protože v ní poznala Ješuovu matku, svou budoucí tchyni. Její měkká tvář byla zkřivená bolestí a rozmočená od slz. Dina starší ženu podepřela, aby společně s ní postupovala ulicí. „Ani nevíte, jakou mám radost. Už jsem myslela, že jsem zůstala úplně sama. Nevíte, co se tu děje?“

Žena na ni pohlédla s bolestí, jakou Dina ještě nikdy u žádného člověka nespatřila. V pohledu zastřeném slzami zahlédla ještě něco, výčitku a snad i zlobu. Maria se na ni obořila se slovy:

„Cožpak ty to nevíš? Oni ho zabijí a je to tvá vina. Jsi jeho žena. Měla jsi ho zadržet doma. A ty jsi neudělala nic. Ještě jsi ho podporovala. Je to jen tvá vina.“

Dina zůstala ochromeně stát v proudu pokřikujících lidí. Konečně k ní jejich hlasy dolehly natolik, aby rozpoznala, co volají. Chtěli jeho smrt. Volali po ní, jako by se dala koupit na tržišti, jako by celý Jeruzalém netoužil po ničem jiném. Nemohla se pohnout a dav lidí ji obtékal jako kámen vzdorující říční vodě.

Pak ji vzal někdo za paži. Byla to žena s rusými vlasy. Dina si byla jistá, že ji nezná, protože by si tak krásnou ženu zapamatovala.

„Neboj se,“ řekla kráska, jako kdyby se znaly odjakživa. „Znáš jeho slova lépe než kdokoliv jiný. Musíš na sebe dávat pozor, drahá, už tě neopustím. Půjdeme spolu.“ Pak uchopila Dinu kolem ramen a vybídla ji, aby pokračovala v cestě zvedající se do kopce, kde dav trochu zpomalil.

Dina stále nic nechápala. Chtěla zavřít oči, doufala, že jde o sen, ze kterého se probudí. Když sklopila zrak, všimla si velikého břicha slibujícího brzké narození dítěte. To ji zmátlo a poděsilo ještě víc. Obrátila se na společnici, která její pohled vycítila a přitiskla ji k sobě o to silněji.

Dav se náhle zastavil, aby se vzápětí před dvojicí žen rozestoupil. Rusovlasá žena se pustila Dininy paže.

„Dál musíš sama,“ řekla a ztratila se v davu.

„Ne, počkej! Vrať se, prosím. Bez tebe to nezvládnu,“ volala Dina úpěnlivě. Strachy se jí podlamovala kolena.

„Řekla jsem, že tě neopustím. Sejdeme se nahoře. Ale tato cesta patří jen tobě,“ zaslechla ještě vzdalující se hlas. Dina tedy vykročila. Postávající lidé na ni upírali své zraky. Nemohla z nich vyčíst nic, co by jí pomohlo.

Když zbývalo překonat už jen poslední kus cesty, která vedla z města po kamenech do příkrého svahu, přistoupil k ní muž oděný v černých šatech a pomohl jí zvládnout nerovný terén. Vděčně se na něj usmála, ale on jen zavrtěl hlavou, jakoby si její vděčnost nezasluhoval, a vytratil se stejně rychle, jako se objevil.

Ulevilo se jí, mohla se konečně rozhlédnout, co však spatřila, stahovalo její hrdlo a nutilo odvrátit zrak. Proti ní se tyčilo několik ohromných křížů. Slyšela o nich vyprávět, ale nikdy ji nenapadlo, že je uvidí na vlastní oči. Pak spočinula pohledem na prostředním z nich a srdce se jí málem zastavilo hrůzou. Maria měla pravdu a ti lidé dostali, co chtěli. Nechápala. Zhroutila se k zemi, ale čísi ruka ji znovu podepřela. Rusovlasá žena měla v očích slzy a právě v jejích průzračně modrých očích se Dina ztratila, než procitla.

Probudila se promočená do poslední nitky. Chtěla křičet, ale hlas se zadrhl kdesi v jejím hrdle. Ať to bylo slušné či ne, Dina přes sebe přehodila pléd z ovčí vlny a vyběhla do ulic probouzejícího se Nazaretu. Nezadržitelný pláč, který ji trhal na kusy, poděsil Mariu, která přišla otevřít, aby odpověděla na naléhavé bušení do domovních dveří. Dina se zarazila, když tchyni spatřila. Beze slova proběhla kolem ní a zastavila se u Ješuových nohou, když zrovna vycházel ze zadní části domu.

„Měla jsem sen. Byl strašný. Nemůžeš si mě vzít za ženu. Bude tě to stát život.“

„Co říkáš, milovaná?“ podivil se Ješua a pomohl jí vstát a konejšivě ji objímal. „Ať jsi viděla cokoliv, zapomeň na to, ten sen nepatřil tobě. Nepatřil nikomu z nás. Miluji tě, a to je to jediné, čemu bys měla věřit.“

*

Na konci vší té obřadnosti byl Mošeho přístěnek, kam byli Dina s Ješuou odvedeni, aby před velikou hostinou strávili několik prvních okamžiků manželství o samotě. Mladá žena skrývala rozrušení, ne ze svatby, ale ze společné budoucnosti, jejíž střípek možná zahlédla. Těžké myšlenky zbraňovaly štěstí a radosti převzít vládu nad její bytostí.

Dříve nepoznala takový zmatek, věděla, co je trápení, ale nikdy předtím nevěděla, co znamená sdílet život s někým jiným. Ano, měla otce, matku, bratra, ale to nebylo stejné. Oni jí darovali život, byli jí nejblíže. Ač je milovala sebevíc, necítila za ně zodpovědnost. Zodpovědnost, která plynula ze skutečnosti, že si ji Ješua zvolil. Dal jí důvěru. Mnoho se toho od ní očekávalo. Obávala se, jak obstojí. Jak obstojí ve světě, který jim oběma mohl přichystat tak krutou budoucnost.

Ač ani na okamžik nepozbyla víry v Boha, měla neodbytný pocit odcizenosti a samoty. Jak jen byli jako lidé bezmocní, osamocení, Bůh byl tak daleko, musel být, jak by mohl jinak dovolit, co spatřila ve snu?

Vše si musela nechat pro sebe, nesměla dál rozvíjet takové myšlenky, protivily se zákonu. Ani Ješua si nesměl ničeho povšimnout, on především. Jak by jen vypadala před manželem, kdyby věděl, že se nemůže zbavit myšlenky na jeho smrt? A co víc, rouhá se proti zákonu, proti Bohu. Možná by měla jít za rabínem, ano, možná ano. Ale teď především nesměl nikdo nic poznat.

Ješua Dinu pozoroval. Chtěl odlehčit její bolesti slovem i skutkem. Jak málo času měli. Za okamžik pro ně přijdou, aby je znovu vtáhli do svatebního veselí. Stala se mu nejbližším člověkem, ji si zvolil. Ona bude první, kdo uslyší pravdu. Prozatím Dinu nechtěl děsit slovy, která by v tak krátkém okamžiku, jež jim byl ponechán, stěží pronikla k srdci ztraceném v záplavě představ. A tak jí nabídl náruč. Přijala ji s vděčností. Vždyť i v ní se skrývala odpověď na všechny její otázky, lék na bolest, kterou cítil společně s ní.

*

Novomanželé znovu osaměli. Dina už déle nedokázala skrývat bolest, jež se po několika hodinách úlevy vrátila. Hořce se rozplakala. Ješua k ženě přistoupil a položil jí ruce na ramena. Denní veselí utichlo a místnost, která měla korunovat jejich štěstí, osvětlovala jediná olejová lampa.

„Co tě trápí, Dino?“ zeptal se, ale ani tón jeho hlasu nedokázal utišit nevěstin pláč. Nevnímala jej. Místo aby svou otázku zopakoval, vzal její zmáčenou tvář do dlaní a přinutil Dinu, aby se na něj podívala.

„To ten sen, ten sen,“ zašeptala. Uchopila muže za zápěstí a skryla obličej v jeho dlaních, které v okamžiku naplnila slzami.

„Miriam,“ prudce na muže upřela svůj zrak jako výčitku.

„Co je s ní?“

„Byla v mém snu. Ve snu, ve kterém tě zabili. Blázním? Vypadala přesně jako ona rusovlasá žena. Měla i stejný hlas. Musela to být Miriam. Nikdy předtím jsem ji ale neviděla.“

„Zapomeň už,“ konejšil ji. „Byl to jen sen. Jistě jsi Miriam zahlédla před lety. Teď se ti její obraz vrátil.“

„Mýlíš se. Jako vysvětlení mi to nestačí. Ne, ne, ty jsi neviděl, co já. Nikdy dřív se mi nic takového nestalo.“

Ješua mlčel, ne však proto, že by se trápil. Usmíval se na Dinu, jako by k němu její soužení nedoléhalo, jako by stál proti dítěti, které probudila obyčejná noční můra. Políbil ji na čelo. Byl si vědom své moci. Věděl, co přijde, když nepovolí a nenechá se spoutat Dininou bolestí a obavami. Dina těžce vydechla. Mysl se vyčistila. Najednou si nemohla vzpomenout, proč vlastně tolik plakala, co ji dohnalo k takovému zoufalství. Tvář se rozjasnila.

„Miriam,“ řekl Ješua, aby Dinu vyzkoušel, „je požehnaná žena. Jozue ani netuší, jaké štěstí ho potkalo, když si ji vzal.“

„Ano,“ přikývla Dina, „a já jsem si dobře vědoma štěstí, které potkalo mě. Ale proč tolik mluvíme?“ řekla významně, ale nepohnula se. Vzrušeně čekala, co se bude dít, oproštěna od veškerého strachu a pochybností. Ješua věděl, že se zachoval správně, že jinak nemohl. Prozatím. Uzdravil její mysl. Dinin sen nebyl podstatný. Šlo o výkřik Temnoty, která o něj nepřestane usilovat, dokud jeho tělo nespočine na kříži, jež Dina ve svém snu spatřila.

Dina se začala ošívat. Netušila, jak postupovat, a tak jen položila svou dlaň na mužovu hruď v místě, kde tlouklo jeho srdce. Ješua ji uchopil za předloktí a přitáhl k sobě. Políbil ji prudce a dlouze, až se Dina zapomněla nadechnout. Překvapeně se od něj odtáhla, pak ale vyprostila svá ramena ze zdobených šatů, jež se svezly ke kotníkům. Vzápětí se k muži znovu přitiskla, aby skryla svou nahotu. Ani si nepovšimla, že plamen lampy zhasl, aniž by se k němu kdokoliv přiblížil.

III

Den přišel po noci. Když se i ten chýlil ke konci, aniž by kdokoliv novomanžele okem zahlédl, naložila Maria podnos jídlem. Postavila jej na stůl a s rukama v bok stála nad ním, nebyla si jistá, jak s ním naložit. Nejstarší syn Jozue ji mlčky pozoroval, přitom v ústech převaloval pecku olivy, která mu před chvílí málem zaskočila. Maria vzdychala a prsty si mnula čelo, za nímž se hromadily myšlenky, jejichž obsah, jak Jozue dobře věděl, matka dlouho nezadrží. Dobře ji znal. Jen ho mrzelo, že ona nikdy tak dobře nepoznala jeho. Jak by také mohla, když svou pozornost a lásku soustředila na nejmladšího z nich? Jan měl ve hře o matčinu přízeň trochu více štěstí než on. Ale Janovým největším vítězstvím byla jeho bezstarostná povaha. Měl ve zvyku se ničím příliš nezabývat a věci mu i tak vycházely. Žil s lehkostí, kterou mu Jozue tajně záviděl.

Jan tu ale nebyl. Nebyl tu nikdo kromě nich dvou. Maria se konečně nadechla a Jozue věděl, že představení začíná.

„Tolik jsem si přála, aby se tvůj bratr oženil, ale teď nevím,“ spustila.

„Copak, matko, nezdá se ti snad něco?“ zeptal se Jozue, jako pozorný posluchač, a vyplivl pecku, která mu zhořkla na jazyku.

„Jen nevím, jestli si vybral dobře.“

„Tak najednou? Nezdálo se mi, že bys proti Mošeho Dině něco měla. Myslel jsem, že se ti líbí, ostatně jako vše, co bratr dělá.“ Jozue si ta slova nemohl odpustit, avšak k jeho matce stejně nedolehla.

„Neříkám, že proti ní něco mám, ale snad jestli se neunáhlil. Možná si mohl vybrat líp.“

„Jen jinými slovy říkáš, že se ti Dina nelíbí. Tak nezapírej, když je to pravda. Stalo by se poprvé, že tvůj milovaný syn udělal něco, s čím nesouhlasíš.“

Tentokrát Maria synovu uštěpačnou poznámku zachytila a chtěla mu vyčinit, ale Jozue zvyklý na dohadování matku předběhl. „Á… už vím. Ty se bojíš, že ztratíš svého nejvěrnějšího synáčka. Je to tak?“

To Mariu dopálilo. „Jak to se mnou mluvíš, Jozue, nezapomeň, za co všechno mi vděčíš. Nebýt mě, těžko by sis užíval v Jeruzalémě. Jsi hrubý.“

„Ne, matko, jen pravdivý.“

V tu chvíli vešla Miriam v nejpěknějších šatech, jaké na ní Maria kdy viděla. Poznala okamžitě, že vstoupila do rozhovoru, jenž sliboval zajímavé vyústění. Jenomže Miriam se o nic podobného nestarala. Sebrala muži mísu s olivami, kterých od chvíle, co mu ji sama podala, podstatně ubylo, a položila ji na stůl před třesoucí se Mariu.

„Copak vám zase řekl, matko?“

Maria jen mávla rukou a zadívala se na jídlo před sebou.

„Odnesu to,“ řekla Miriam, jako by znala každou ženinu myšlenku. Maria se na snachu překvapeně podívala. Jozue vyplivl pecku z poslední olivy a znuděně odešel.

„To bys udělala?“ zeptala se Maria a pak rychle dodala, „někdo by na ně měl dohlédnout. Naznačit jim… Je to neslušné, vždyť brzy odjedete a kdo ví, kdy se zase uvidíme.“

„Jen je nechte, matko. Máte veliké štěstí, že si Ješua vybral Dinu.“

„Tak?“ špitla Maria a posunula tác s jídlem k Miriam.

„Tak,“ řekla snacha upřímně a políbila ženu vroucně na tvář. Nečinilo jí to obtíže, protože přesně taková byla.

Matka Miriam říkávala, že rusé vlasy zdědila po Bohu, protože v rodině nebyl nikdo takový. Krásné klenuté obočí stejné barvy, jako její husté vlnité vlasy, bylo její největší pýchou. Korunovalo bílou tvář, na nose a čele pokropenou jemnými pihami, jež ten, kdo ji spatřil poprvé, obvykle zpozoroval až na druhý pohled. Jozue na Miriam však nejvíce miloval její vystouplé lícní kosti, oblá, široká ramena a bělostná ňadra, která, jak říkával, aby ji potrápil, u žádné ženy nikdy nespatřil, a to jich poznal bezpočet.

Miriam se svou krásou zacházela jako s darem, kterého je třeba si vážit, ne se s ním malicherně ukazovat. Tolik se od sebe s mužem lišili, že Miriam dlouhé roky přemýšlela, proč si Jozua vlastně vzala. Snad jí imponovala jeho troufalost. Ta zvláštní troufalost a sebejistota, kterou oplývají venkovští chlapci, když se rozhodnou dobýt svět.

Teď stála před dveřmi rohové zadní části domu, který byl opatřen samostatným vchodem. Položila jídlo na práh a neslyšně se vytratila.

*

Dina zapomněla na okolní svět. Na povinnosti a očekávání druhých, na vhodné a nevhodné. Překvapilo ji, jak snadné to bylo. Lidé tam venku, patřili do jiného světa, do světa, který postrádal dokonalost, jakou ona našla v manželově náruči. Neměla pocit, že ji o něco připravil, že ji zbavil svobody. Naopak, dal jí mnohem víc. Jen to zatím nedokázala pojmenovat ani sama před sebou. Věděla, že to nikdy nikdo nepochopí.

Nemluvili, protože zatím nezbýval prostor pro veliká slova, jenž lidské mysli často přitíží, místo aby ji osvobodila pravda, kterou ukrývají. Ješua si jen přál, aby je svět nechal milovat se jen o trochu déle, aby pro ně ve své krutosti našel několik let navíc. Když do Diny zas a znovu pronikal, prosil sám sebe o odklad, protože představy jsou vždy jiné než skutečnost. Přesto patří k životu, tak jak ho Bůh původně stvořil. Mají skrytou moc proměnit realitu a změnit budoucnost.

Jen jedna věc Dinu překvapila, jak tvrdě muž spal. Kdyby neslyšela jeho dech a nespočinula na jeho vzdouvajících se prsou, přísahala by, že musí být mrtvý. K spánku měla posvátnou úctu. Už jako dítě považovala za nemožné někoho probudit. Když se v dětství uprostřed noci něčeho poděsila, prostála i hodinu nad lůžkem svých rodičů neschopna je vyrušit, aby pomohli zahnat její noční můry.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

I

II

III