Anna Nessy Perlbergová

DOM V PRAHE

Ukážka z elektronickej knihy

THE HOUSE IN PRAGUE: How a Stolen House Helped an Immigrant Girl

Find Her Way Home by Anna Nessy Perlberg.

Copyright © 2016 by Golden Alley Press

All rights reserved

First published 2016 by Golden Alley Press, 37 South 6th Street, Emmaus, Pennsylvania 18049

Translation © Lenka Kolláriková 2017

Design © Motýľ design 2017

Photo credit © Anna Nessy Perlberg

Slovak edition © Vydavateľstvo Motýľ 2017

ISBN: 978-80-8164-139-8

Táto kniha je venovaná s láskou našim dcéram,

Katherine Eve Friedbergovej

a

Julie Anne Farwellovej.

Je to ich príbeh, tak isto ako môj.

Tiež

Robertovi Phillipsovi,

bez ktorého skúseností a obrovskej podpory by táto kniha

nebola nikdy napísaná.

PREDSLOV

Z času na čas dostávam pozvania z chicagskych škôl, aby som žiakom šiesteho a ôsmeho ročníka porozprávala svoj príbeh o tom, ako sme s rodinou utekali pred nacistami, ktorí nás v roku 1939 prenasledovali. O tom, ako sme ušli z nacistickej Európy za slobodou a bezpečím, ktoré sme hľadali v Amerike. Chcú, aby som im rozprávala o svojich spomienkach, keď som sa ako desaťročné imigrantské dievčatko žijúce v New Yorku vyrovnávala s novým domovom, kultúrou a cudzím jazykom.

Spočiatku som o zmysluplnosti tejto mojej spovede pochybovala. Ako by im to mohlo vôbec pomôcť? Ako by mohli títo mladí, sotva štrnásťroční, ľudia rozumieť osemdesiatničke?

Dnes sa však cítim poctená každým novým pozvaním a neodmietam žiadnu príležitosť. Na dnešné stretnutie nás odviezla moja dcéra Kate. Stúpali sme hore po schodoch až k triede šiestakov, vošli dnu a privítala nás pani učiteľka. Pri pohľade na toľko nových tvárí sa moje pochybnosti o tom, čo tu vlastne robím, vrátili. Odrazu jedno dievčatko sediace v prvom rade povedalo: „Máte peknú blúzku,“ a začervenelo sa. Obe nás v tom momente spojil rovnaký pocit neistoty. Usmiali sme sa na seba a moje pochybnosti razom zmizli.

Rozprávala som im príbeh zo svojich mladých čias, keď sme ešte bývali v dome, ktorý som tak zbožňovala. V dome stojacom v prenádhernej Prahe. Prezradila som im, ako museli moji rodičia čeliť nebezpečenstvu zo strany nemeckej armády, ktorá v tom čase okupovala našu krajinu. Povedala som im o tom, ako sme unikli len o vlások, a tiež o našom úteku do krajiny, kde sme začali nový život. Do Spojených štátov amerických.

A potom nasledovali otázky: „Boli ste vydesená? Šikanovaná?“ Jedna z otázok bola naozaj veľmi výstižná: „Bolo vám smutno, keď ste museli odísť zo svojho domova?“

Áno, áno a ešte raz áno.

Začalo ich to naozaj zaujímať. Na niektorých tváričkách sa dokonca odrážal súcit. Bolo mi jasné, že v tejto chvíli sa mi opäť vynoria spomienky na udalosti a strach spred mnohých rokov. Objavujú sa totiž vždy, keď o tom hovorím, nielen vďaka týmto žiakom, ale aj tým budúcim, ktorí raz budú možno tiež cudzincami – tak ako som bola kedysi ja. V ten deň som im síce odpovedala najlepšie, ako som vedela, ale aj napriek tomu som sa nemohla zbaviť pocitu, že to jednoducho nestačí.

Ďalšie stretnutie som absolvovala so žiakmi ôsmeho ročníka, ktorí sa o holokauste už učili. Chcela som s nimi nadviazať trocha osobnejší kontakt, a tak som sa pri tejto prednáške vyvarovala niektorých všeobecných tvrdení, ako aj číslam. Začali sa pýtať…

„Poznáte niekoho, kto prežil holokaust?“ chcel vedieť nejaký chlapec. A to dalo môjmu príbehu nový smer. Porozprávala som im o svojom bratrancovi Paulovi Hellerovi, ktorého som si veľmi vážila a ktorý svoju vôľu prežiť vkladal do riadkov poézie; o milovanej tete Malve, ktorá sa po vojne presťahovala k nám do New Yorku a stala sa mojou „druhou matkou“; o Liselott a nezabudnuteľnej prechádzke po Central Parku, keď sme sa rozprávali o knihách, ktoré čítala, o dobre a zle, a tiež o tom, ako vravievala, že moja sukňa je príliš dlhá. „Čo sa s ňou stalo?“ spýtal sa chlapec. „A váš dom v Prahe… Vrátili ste sa tam niekedy?“ zaujímal sa niekto ďalší. Zrazu som pochopila, že máme príliš málo času.

Uvedomila som si, že môj príbeh je pridlhý, a tiež, že ho musím prerozprávať celý, od začiatku až do konca. Táto kniha je odpoveďou na všetky tieto otázky.

Spoveď v dvoch častiach

Môj príbeh sa delí na dve časti.

Prvá časť má názov Detstvo 1934 – 1945. Je to spoveď o tom, ako som vyrastala. Zachytáva spomienky na náš dom v Prahe, útek z Európy a nový život v New Yorku – v meste plnom imigrantov a predsudkov. Je to rozprávanie o mne, o dievčatku, sotva desaťročnom, ktoré muselo bojovať s novou kultúrou, jazykom a úplne iným životným štýlom. Je to príbeh plný chaosu a strachu.

V druhej časti s názvom Spomienky a návrat 1945 – 2012 rozprávam o svojom živote už ako dospelá a vraciam sa do minulosti. Spomínam na Prahu v čase vojny, holokaust a životy mojich milovaných – tých, ktorí prežili. Rozpamätávam sa na manželstvo a rodinu, na náš život v cudzine, ale aj na návrat do Prahy pred a tiež po nežnej revolúcii.

Dom v Prahe, ten náš dom, sa zjavuje v mojich spomienkach ako Severka, ktorá mi svieti na cestu.

Určitým spôsobom je táto kniha epizódou z môjho života odohrávajúcou sa ako súčasť histórie. Ale ak sa pozrieme na tému imigrácie ako súčasť mnohých ďalších životov a tiež ako súčasť každodennej tlače z celého sveta, tak potom nie je tento príbeh ničím výnimočný. Napriek tomu pevne verím, že moja kniha vzbudí pozornosť a podporí vznik ďalších otázok a výskumov a že sa tým aj mnohé objasní.

Anna Nessy Perlberg

Chicago, Illinois

Máj 2016

PRVÁ ČASŤ

DETSTVO

1934 – 1945

Staromestský orloj, Staromestské námestie, Praha

1. KAPITOLA

STAROMESTSKÉ

NÁMESTIE

Bolo jarné ráno. Stála som uprostred pražského námestia, tenučké šesťročné dievčatko s obviazanými ušami. Dážď zmýval z budov zašednutý povlak, až pokiaľ na nich nezačali žiariť farby – žltá, oranžová, olivovo zelená. Soboty zvyčajne trávim v škole, no dnešok bol iný. Dnes sme sa prišli pozrieť na orloj.

Rozhliadala som sa po námestí. Na jednej strane sa týčil barokový Kostol sv. Mikuláša; na druhej stál Týnsky chrám zdobený dvoma vežami. Vychovávateľka ukázala na obrovský monument. „Ján Hus,“ povedala, „a zapamätaj si to, bol zakladateľom protestantskej reformácie v Prahe ešte dávno predtým, než sa objavil Luther alebo Kalvín.“ Keď mi to vysvetľovala, oslovila ma Aničko s takou láskavosťou, až ma to prekvapilo.

„Zapamätám, slečna Zemanovská.“

Hodina sa blížila a ľudia sa schádzali na námestí. Majitelia obchodíkov vyťahovali rolety a v kaviarňach ponúkali kávičku alebo čokoládu; lákali zákazníkov na tortičky Malakov a Éclair zákusky.

Začali sa vynárať turisti so svojimi sprievodcami držiacimi niečo, čo vyzeralo ako dáždniky, a hovoriacimi po španielsky alebo francúzsky. Nemárnili však čas. Tak ako my, aj oni striehli na hodiny na veži Staromestskej radnice. So zatajeným dychom sme čakali na to, čo príde.

Orloj

Dav zašumel. Pozrela som sa hore práve vo chvíli, keď sa kostlivec po pravej strane hodín začal hýbať. Zodvihol presýpacie hodiny a potom ich prevrátil. Potiahol za povrázok a na čele apoštolov vypochodoval von svätý Peter. Zbadala som Turka, ktorý pokyvkával hlavou; Márnivca, ktorý sa obzeral v zrkadle, a Lakomca s mešcom plným peňazí. Kohút zakikiríkal a hodiny odbili osemkrát.

Dav začal opäť šumieť a pomaly sa rozchádzal. Turisti nasledovali svojich sprievodcov držiacich čudné dáždniky. Ja som mala oči stále prilepené na hodinách.

Bola som tu už mnohokrát, ale vždy som očakávala niečo nové. „Ešte niečo,“ pošepla som. Stála som tam a čakala na prekvapenie, na jednorožca alebo anjela, ktorý to ukončí. Ale nič také sa nestalo. Vychovávateľka naliehala: „Aničko, mali by sme už ísť. Budeme meškať.“

„Áno, už idem, slečna Zemanovská,“ neochotne som odvetila a vykročili sme na cestu domov.

Malá Strana

Prechádzka bola nádherná. Celé moje sklamanie z hodín sa pominulo. Po ceste cez starobylý Karlov most som zdravila všetky sochy svätých. Na jednu, na tú, ktorej spodná časť znázorňovala nejakého človeka uväzneného v klietke, som sa však pozerať nedokázala. Odvrátila som zrak smerom k soche Jána Nepomuckého. Turisti sa ho stále dotýkali. Vraj, aby im priniesol šťastie. Ja som sa ho však nedotkla. Mama mi raz rozprávala príbeh o tom, ako ho dal kráľ potrestať a zhodiť z mosta, pretože nechcel prezradiť spovedné tajomstvo kráľovnej. Tento príbeh sa mi vôbec nepáčil, tak som si vymyslela vlastný.

Slečna Zemanovská počkala, kým si poobzerám Pražský hrad. Týčil sa vysoko na kopci, nad celým mestom. Zakaždým som sa snažila nájsť náš dom, ktorý stál blízko neho, ale aj keď som už stála na špičkách, nevidela som ho.

Na konci mosta sme prešli cez bránu veže a vstúpili do časti Prahy zvanej Malá Strana, ktorá sa tiahne po kopci priamo pod hradom. Stúpali sme nahor po úzkych vydláždených uličkách, sledovali prekrásne malé záhradky a staré domy s pomaľovanými dverami. Boli tam dve slniečka, troje huslí a červený orol.

Konečne sme prišli do cieľa. Po pravej strane bol malý obchodík, v ktorom som si kupovala zošity a ceruzky do školy. Aj tentoraz sme v ňom kúpili pomôcky a pobrali sme sa späť. Zišli sme dole ulicou okolo Loretánskej kaplnky na miesto, kde sa začína naša pasáž. Dorazili sme práve včas, pretože začalo mrholiť. Pridali sme do kroku, aby sme nezmokli. Náš dom nás už vítal.

Table of Contents

Titulná strana

PREDSLOV

PRVÁ ČASŤ

1. KAPITOLA

DRUHÁ ČASŤ