Přeložila:

Zuzana Ľalíková

Sarina Bowen a Elle Kennedy: Hodnej kluk

Vydání první

Copyright © 2017 by Sarina Bowen and Elle Kennedy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2158. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Good boy vydaného v roce 2017

Český překlad © 2018 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0787-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0788-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Sarina Bowen

Elle Kennedy

HODNEJ KLUK

Cyklus WAGs 1

SVĚDKYNĚ

Jess

Přestože zaměstnanci restaurace už vše připravili, stejně jsem se rozhodla jídelní stůl ještě jednou zkontrolovat. Všechny kytice uprostřed stolu naposledy poupravím, aby byl každý květ přesně na svém místě. Pohled z okna mi prozradí, že jasná obloha už pomalu tmavne. Bratrovu zkušební večeři jsem naplánovala tak, aby byl předkrm servírován, právě když nebe nad Pacifikem zalijí první paprsky zapadajícího slunce.

Předpověď na zítřek hlásí dokonalé počasí – slunečno s teplotou dvacet čtyři stupňů Celsia. Ani počasí se neodvažuje postavit do cesty té nejkrásnější svatbě na světě.

Zpoza obloukového průchodu do soukromé jídelny se právě načas ozve bouchnutí korku od šampaňského. Hosté přijíždějí. Od baru se až ke mně donese smích mojí sestry. A ve dveřích se objeví máma.

„Broučku, odvedla jsi úžasný kus práce!“ vykřikne. „Je to naprostá nádhera! Bude to obrovský úspěch, to ti povídám!“

„Děkuju,“ zašeptám a poposunu nůž na máslo, který jsem na stole poupravila už před dvěma minutami.

„Neustále nás překvapujete, slečno Jessico.“ Máma se na mě rozzářeně usmívá, zatímco zvedá sklenku šampaňského ke rtům.

Místo abych se potěšeně pousmála a přijala mámina slova chvály, naježím se. Protože žádné komplimenty neslyším. Neslyším slova jako „nádhera“ ani „obrovský úspěch“ nebo „slečno Jessico“, což je přezdívka, kterou mi otec dal, když mi byly tři roky.

Slyším jen slovo „překvapujete“.

Přeložím vám to: moje rodina je překvapena, že se mi podařilo zorganizovat zkušební večeři, aniž bych cokoli pokazila.

„Díky, mami.“ Přinutím se k úsměvu a máma zas zmizí, nejspíš aby se přivítala s některým z mých pěti sourozenců.

Měla bych tam být s nimi, v ruce sklenku vína a sklízet ovace. Místo toho vytáhnu z kabelky zápisník a ještě jednou si pročtu stránku s nadpisem Zkušební večeře. Jmenovky – hotovo. Bílé víno objednáno a vychlazeno – hotovo.

Všechno je v nejlepším pořádku. Krom mě. Já osobně jsem na zhroucení. Za prvé je uspořádání dokonalé svatby neskutečně stresující. A za druhé…

„Wesley! Bouráku!“ zaburácí ve vedlejší místnosti hlas. „Jsem tady!“

Jeho hluboký chraplavý hlas se mi rozléhá hrudí. Blake Riley dorazil. A mně okamžitě stoupl tlak.

Znovu poupravím příbory a pozorně přitom poslouchám. „Dneska to tu rozjedeme!“ slíbí Blake. Uslyším hlasité poplácání po zádech, které značí, že se právě na přivítanou objali. „A kdopak je tahle krasavice?“

Máma se okamžitě začne nad Blakem rozplývat. Mně naopak přejede po zádech mráz. Jako by ta svatba nebyla už tak dost vysilující, ještě tu budu mít co do činění s tím nejhlasitějším, nejdrzejším a nejotravnějším chlapem, jakého jsem kdy poznala. Má obří tělo, obří ego a…

No dobře. Taky má ten největší penis, jaký jsem kdy viděla. Na tuhle konkrétní část jeho anatomie se ale raději snažím nemyslet.

Moje rodina se za žádnou cenu nesmí dozvědět o té neskutečné chybě, kterou jsem na jaře udělala. Nemůžu jim dát další důkaz svého nedostatku soudnosti, ne když se jim chystám oznámit, že bych opět chtěla změnit povolání. Už tak podle nich u ničeho nevydržím. A dělám mraky chyb.

A jedna z nich rozhodně je, že jsem Blakeovi dovolila, aby mě svlékl ze šatů. Věřte mi, opakovat se to už nebude. Jenže jeho přítomnost všechno komplikuje. Zítra mám na starosti svatbu s třemi stovkami hostů, včetně dvou desítek slavných hokejistů. A Blake mi mezitím celý poslední měsíc posílal nevhodné vtipy a nápady ohledně svatby.

A když jsem neodpověděla, přidal i fotku ruky, v které držel svoje nádobíčko.

Proboha dost, odpověděla jsem. Vždyť by to mohl někdo vidět.

Blake: Ha! Já věděl, že ti moje textovky chodí!

Ten chlap je naprosto nenapravitelný. A teď už navíc nemám co dalšího zkontrolovat a poupravit. Jen se tady v jídelně schovávám. Kruci.

Rychle pohodím vlasy a navlhčím rty. Potom se s hlavou vztyčenou zhluboka nadechnu a vejdu do vedlejší místnosti. Moje sestra Tammy právě drží lahev šampaňského, proto namířím rovnou k ní. Na Blakea se ani nepodívám, jeho přítomnost u baru však palčivě vnímám. Je to velký muž s ještě větším egem. Stačí vejít do místnosti, kde se nachází, a cítím jeho blízkost jako svědění, které potřebuje podrbat.

Jako vyrážka od škumpy.

„Na, Jessie!“ Tammy mi podá sklenku plnou dobrého pitiva. „Opravdu na mě udělalo obrovský dojem, jak sis s Jamieho dnem D poradila!“

„Díky,“ zamumlám a hodím do sebe pořádný lok bublinek. Tammy mě nepřestává vychvalovat a ještě se k nám přidá máma, která mě taky zahrnuje komplimenty. Obě očividně předpokládaly, že to podělám ve velkém stylu nebo že to vzdám ještě v průběhu příprav. Nesdílím jejich nadšení, přestože vím, že zítřejší svatba bude přenádherná. Krátce po ní budu totiž muset všem oznámit, že s plánováním večírků končím.

Všichni budou nevěřícně kroutit hlavou, dokud se Jamie a Wes nevrátí z líbánek.

„Copak se děje, slečno Jessico?“ zeptá se máma.

Sakra. Cindy Cannigová se měla dát k policii. Ta žena dokáže vycítit lež na míle daleko, prokoukne jakýkoli výraz a pozná, když něco nesedí. Jenže bez ohledu na to, jak je intuitivní, nehodlám bratrovi zničit zkušební hostinu tím, že bych svoje plány odhalila už teď.

„Nic se neděje,“ ujistím ji. „Jen se podívej na Jamestera. Jak by se mohlo dít něco strašného, když je tak šťastný?“

Rozptýlit mámu se mi povede. Celá zjihne, když se zadívá na svého nejmladšího potomka. Jamie stojí vedle svého snoubence, ruku má na Wesově zátylku. Právě ukazují fotky ze svého nedávného rybářského výletu Patovi, který vede hokejový tábor, kde se seznámili. Všichni tři muži jsou uvolnění a usmívají se.

Jamie je klidnější a spokojenější, než jsem ho kdy viděla, a to už něco znamená, protože klid a spokojenost jsou pro něj typické. Ryan Wesley, jeho superúspěšný, docela slavný snoubenec, je naopak trochu ztuhlý. Jenže Wes k tomu má svoje důvody.

Právě kvůli tomu je tenhle kšeft na zorganizování svatby trochu ošidná záležitost. Vztyčit stan a najmout kapelu umí každý. Náročnější je naplánovat oslavu muži, jehož rodina s ním nemluví. Tisk ho pronásleduje, kam se hne, což znamená, že jsem vše musela zařídit pod pseudonymy. Jenže dva lidé, kteří by tu teď měli být, aby vyvážili záplavu lásky a podpory rodiny Canningových – Wesovi rodiče –, se neuráčili přijet.

Takže jsem tuto večeři – spolu se zásnubním večírkem před pár měsíci a zítřejším obřadem a hostinou – naplánovala tak, aby tu jejich nepřítomnost nebila do očí. Nebudou se promítat fotky z dětství ženichů, protože tyto fotky možná už vůbec neexistují.

Místo toho jsem zvolila čokoládky ve tvaru puku, protože můj bratr se s Wesem seznámil na hokejovém táboře.

Většina Wesových spoluhráčů dorazí na zítřejší obřad, dnešní večeře je však určena pro rodinu, blízké přátele, družičky a družby. Já osobně patřím hned do několika skupin, protože jsem zároveň Jamieho svědkyně.

Už s tím mám zkušenosti. Obvykle mě veškeré povinnosti, které k tomu patří, také baví. A pokud je druhý svědek sexy chlap, je to další plus. Loni v létě jsem dělala svědkyni kamarádce Wendy. Tehdy jsme se s ženichovým svědkem po půlnoci vytratili z hostiny a na dva dny se zavřeli v jeho hotelovém pokoji.

Tentokrát mě ale nic takového nečeká. Ne a ne a ne. Protože Wesův svědek je –

„To si ze mě děláš šoufky, Krásko! Dyť jsi nevyužila žádnej z mých návrhů!“

Jo, on. Blake se prodral tím svým namakaným obřím tělem davem, aby si se mnou promluvil.

„Jako obvykle nemám tušení, o čem to žvatláš,“ pronesu odměřeně. Jenže pak udělám chybu a zadívám se mu do očí. Proč někdo tak otravný musí být i tak zatraceně přitažlivý? Pozoruje mě jasně zelenýma očima orámovanýma hustými řasami. Zasazené jsou do drsného pohledného obličeje, jenž patří k tělu jako z Photoshopu. Na okamžik si nemůžu vybavit jediný důvod, proč toho chlapa nemám ráda.

Blake na mě upře ten svůj dech beroucí pohled. „Ty víš, o čem mluvím.“ Obsáhlým gestem ukáže na svícemi ozářenou místnost. Mým zrádným očím neujde, jak černý oblek dokonale padne jeho vypracovanému tělu. „Kde jsou třpytky, co? A kde je transparent? Ten s nápisem ‚Wesmie navždy!‘.“

Jo tohle. Teď už si vzpomínám.

„Je mi líto, kámo, ale třpytky nemají na svatbě co dělat. ‚Wesmie‘ je hodně trapné párové jméno. A transparenty patří tak leda na maturáky a do domova důchodců.“ Strávila jsem několik měsíců přípravami, aby byla tahle událost na úrovni a dokonalá. A on by z ní ve vteřině udělal Srandafest 2016.

Mrknutím sexy oka.

Samolibě povytáhne koutek rtů. „Řekni mi tak ještě jednou.“

„Jak ti mám říct?“

„Kámo. To žeru. Připomíná mi to časy v bratrstvu na vejšce.“

Blake byl v bratrstvu? Fakt šok.

„Víš jak,“ pokračuje, „tehdy se na mě kočky vrhaly dolempádem.“

„Horempádem,“ opravím ho.

„Co?“

„Horempádem. Protože nejdřív jsi nahoře, pak teprve spadneš.“

Mrkne na mě. „Tohle ti uznám, ale jenom proto, že máš pravdu – nejdřív budeš nahoře.“

Zatnu zuby. Ten chlap je nemožný. Nevím, co mě to popadlo, že jsem s ním na to vlítla.

Osamělost, připomene mi tichý hlas.

Jasně. Osamělost. Plus to prokletí, kterým si po rozchodu projde snad každá ženská – touha cítit se žádoucí. S Ravenem jsem se sice rozešla já, to však neznamená, že jsem se i přesto necítila zranitelně. Blake a ten jeho pitomý obří penis se holt ocitli ve správnou dobu na správném místě.

Vyspat se s ním byla chyba, avšak taková, kterou si už nezopakuju. Je fuk, že mi za půl hodiny přivodil tři orgasmy. S ním si už to horizontální tango nezatancuju.

„Vlastně se toho od vysoké moc nezměnilo,“ pokračuje škádlivě. „I dneska kočky klepou na dveře starýho dobrýho Rileyho.“ Zazubí se na mě. „A občas nemají na sobě nic víc než pršiplášť.“

„Páááni, to je zvrácený.“ Z hlasu mi odkapává sarkasmus.

„To taky je,“ odpoví vážně. „Stejně zvrácený jako rozdat si to na masážním křesle.“

Propálím ho pohledem. Jen se zasměje tím svým hlubokým zvučným smíchem, který jako by vycházel z hlubin jeho duše, protože Blake nikdy nedělá nic napůl. Směje se tak, jak žije – hlasitě, divoce, bez zábran.

Úplně stejně i souloží.

Bože. Kruci. Nechci myslet na to, jaký je Blake v posteli. Nechci na něj myslet. Tečka.

„Musím si promluvit s obsluhou,“ oznámím ztuhle. „Jdi si otravovat někoho jiného.“

„Ne, dokud mi nepovíš, proč jsi mi vetovala podobizny ženichů v životní velikosti vyříznutý z lepenky.“

„Protože to je dětinské!“ vyhrknu. Míra mého vzteku překvapí i mě samotnou. „Jako všechny tvoje nápady! Plánovala jsem svatbu, a ty jsi mi do toho předhazoval nápady dobrý tak akorát pro puberťáky!“

Mrkne na mě. „No proooooomiň, že jsem se snažil přidat do svatby tvýho bráchy trochu srandy.“ Znovu ukázal na místnost, na ty nádherné pugéty na stolech a mihotavé světlo svíček na římsách na zdech. „Kdybys na některý z mých návrhů přistoupila, nebyl by teď tenhle mejdan tak upjatej.“

„Není upjatej. Je elegantní. A teď, jestli mě, prosím, omluvíš…“ Jen silou vůle nedupnu nohou, protože pak bych se dětinsky chovala já. A Blake Riley by stejně nepochopil, jaké to je, být v rodině úspěšných tou jedinou, komu se nic nedaří. Navíc na tom, kolik lásky jsem této svatbě věnovala, nic upjatého není. Prostě to musí být dokonalé.

Už nestihnu svého skorošvagra přemluvit, aby si našel jiného svědka. Takže tenhle problém vyřeším jediným způsobem, který znám – kopnu do sebe šampaňské a toho blbečka tam nechám stát.

Blake

Dívám se, jak Jess Canningová rázuje pryč na těch svých dlouhých opálených nohách a jak se ten její dokonalej zadek pohupuje. Při pohledu na nás byste si skoro mysleli, že mě Jess nemá ráda. Jenže takhle to prostě mezi námi je. Výbušná směs, kotě. Ta naše malá výměna názorů mi právě vysloužila aspoň hodinu milování. I když brzy ji asi budu muset přestat takhle trápit, aby si vzpomněla, jak se jí to se mnou líbilo.

Jde jen o načasování. A to mi vždycky šlo. Proto jsem dal za minulou sezónu jednadvacet gólů.

A zatraceně mě baví si ji dobírat. Vždycky tak roztomile svraští svoje hladký čelo, co si přímo říká o políbení. Z jejích velkých hnědých očí metají blesky. Jako by Bambiho posedla ďáblice. Zatraceně sexy píchatelná ďáblice s parádníma prsama.

V tuhle chvíli jsou ale vyhlídky takový, že se na salsu na adama můžu těšit nejdřív při dezertu. Rád si ovšem počkám. Jsem trpělivej. Zatím se půjdu se svýma kámošema nacpat mořskýma potvorama.

O chvíli později Jess všechny nažene do jídelny s okny do zálivu. Hoří tu svíčky a výhled je prostě paráda. Lodě v dálce odtud vypadají jak dětský hračky. Nádhera.

„Taková díra,“ povím Jess, když kolem mě proběhne, aby poupravila další detail. „Navrhoval jsem, abysme si večeři odbyli u stánku na pláži.“

Propálí mě pohledem rozžhaveným čirou nenávistí.

Jooo. Můj pták sebou netrpělivě cukne.

Na stolech jsou jmenovky, takže každý ví, kam si sednout. Moje místo je na opačným konci dlouhýho stolu, co nejdál od Jess. Je mi jasný, že to udělala schválně, abysme na sebe mohli na dálku toužebně hledět.

Posadím se vedle jejího bratra Scotta. „Kámo, máš teď u sebe bouchačku?“ zeptám se ho. Kdybych se nedal na hokej, byl by ze mě polda jako Scott.

„No, ne,“ odpoví Scott. „Přece se nebudu na bráchově svatbě ukazovat s kvérem.“

„Škoda. Můžu si aspoň v tvým autě pustit houkačku?“ Vždycky jsem to chtěl zkusit.

„Co mě povýšili na detektiva, už služební auto nemám. Takže houkačka nebude.“

„To je děs!“ Plácnu ho po zádech. „Na co být polda, když ti nedaj ani káru?“

Zvedne lístek s menu a já se zadívám do svého. Je na něm seznam věcí, který dneska zdlábneme. Na titulce je černobílá mapa města Lake Placid v New Yorku, přestože jsme teď v okresu Marin County v Kalifornii. Jamie se s mým spoluhráčem Wesem poznali v Lake Placid, proto ho dala Jess na jídelní lístek.

Nemůžu si pomoct – vytáhnu mobil a napíšu jí. Mělas přistoupit na můj návrh. Víš, ta fotka, jak si to spolu rozdávaj dva humři. Aspoň by to navnadilo na rozlučku se svobodou.

Chvíli trvá, než mi od ní přijde odpověď. Přestaň mi psát, jinak si tě zablokuju.

Jo. Chce mě.

Číšníci začnou roznášet jídlo, proto se musím soustředit. Jídlo beru hodně vážně. Na rovinu, takovýhle svaly si nevybudujete, když kašlete na to, co jíte. Naštěstí mě restaurace nezklame. Máme skvělý krevetový koktejl a rybí salát ceviche tak štiplavý a dobrý, že bych brečel. Po nich je na řadě humří ocas, losos s bramborovou krustou a tuňák na pepři.

Jsem v nebi.

Když na talířích nic nezbyde, je čas na zákusek. Jenže svoji čokoládovou pěnu musím z jednoho hodně důležitého důvodu na chvíli odložit. Je čas připít ženichovi a ženichovi a ta moje Kráska mě nesmí předběhnout. Docela to vypadá, že se k tomu už chystá, proto rychle vyskočím na nohy. Pohnu se tak rychle, až židle za mnou spadne na zem. To se ale hodí, protože jsem aspoň všechny přítomné zaujal.

„Krásky a zvířata,“ oslovím je.

Jess na opačném konci stolu přimhouří ty svoje nádherný hnědý kukadla.

„Jako Wesův svědek mám povinnost ho dneska večer ztrapnit.“

Ozve se smích a Wes potřese hlavou.

„To ale nebude hračka,“ přiznám, „protože Ryan Wesley je parádní kámoš a stejně parádní spoluhráč. Teda jo, ten kluk umí vyvádět skopičin, že byste nevěřili. Jenže chlap, který je všechny viděl na vlastní oči – svlíkání na veřejnosti v Lake Placid, opíjení i to, jak nepovoleně vlezl na cizí pozemek –, si ho zítra bere. A nechtěl mi na něj prozradit žádnou špínu.“

Tím si vysloužím další smích.

„Jeho výkony v letošní hokejové sezóně mají do trapasu daleko, takže tady mi pšenka nepokvete. Ale upřímně? Jediný trapný je v poslední době to, jak strašně moc Wes miluje Jamieho.“

„Aaaaach,“ povzdychne si celá rodina najednou.

Wes zírá do hrnku s kafem.

„Mohl bych tu stát a povídat vám o všech kravinách, který mi Wesley kdy řekl. Třeba ten večer v baru po zápasu proti Filadelfii se se mnou dohadoval – a vehementně, musím dodat –, že tučňáci nejsou savci.“ Pro sebe se uchechtnu, když si na ty jeho směšné argumenty vzpomenu. „Chtěl mi namluvit, že to jsou ptáci…“

„To taky jsou,“ zamumlá Jess tiše, protože si mě ráda dobírá.

„Jenže jsem si řekl, že větší švanda bude…“ Kývnu na číšníka, který mě ode dveří pozoruje. Přinese mi extra velký tablet, který jsem si pro tuhle příležitost půjčil. Postavím se tak, aby na mě všichni viděli, a odpálím to. „… když se před námi Wesley ztrapní sám, že jo? Jak se ukázalo, nebyl to vždycky takovej skvělej hokejista ani takovej kanec jako dneska. Tak jsem si řekl, že byste se to měli všichni dozvědět.“ Stisknu tlačítko přehrávání a zvednu tablet, aby na video všichni viděli.

Zvuk funguje – to je dobře. Z repráků tabletu se ozvou první tóny „I still haven’t found what I’m looking for“ od U2. Na displeji se objeví úvodní text Ryan Wesley, dámy a pánové. Potom se změní na Superkanec. První rozmazaná fotka nabere ostré obrysy a na ní přítomní spatří dvouletého Wese, který v buclatých ručičkách drží hokejku a tváří se dost nepříčetně.

Na opačném konci stolu někdo zalapá po dechu. Jess má oči jak dva tenisáky.

„Aaaach!“ povzdechne si Cindy Canningová a chytne se za srdce.

„To se podívejme!“ zaskřehotá Jamie a pohladí svého snoubence po zádech. Wes se akorát nakloní blíž a zmateně zírá na displej.

„Je jenom dobře, že se k tomuhle zlatýmu pokladu nedostali manažeři Toronta.“ Uchechtnu se, když se na displeji objeví další fotka. Je na ní asi pětiletý Wesley v zimní kombinéze, už tehdy měl v očích ten svůj neústupnej pohled. Je někde na rybníku, bruslí za dvěma klukama dvakrát většíma než on. Nemá nejmenší šanci je dohnat. Nic vtipnějšího jsem v životě neviděl.

Jenže nikdo se nesměje. Jamie objímá svého přítele, oči se mu trochu lesknou. Cindy Canningová stojí nad nimi, zezadu je oba objímá. A všichni se usmívají.

„Kde jsi je pro všechno na světě našel?“ zašeptá někdo.

A pak přijde na řadu ten vážně dobrej matroš. Video, na kterým osmiletej Wesley bruslí, na sobě plnou hokejovou výstroj, v očích odhodlání. Střelí golfovým úderem na branku a… mine! A protože jsem smějící se bestie, na videu následují další tři záběry, na kterých se Wesleymu nepodaří dát gól. Na každým má různý věk. V jednom z nich se dokonce mrňavý Wesley vřítí hlavou přímo do závěje.

Konečně se někdo zasměje. Dneska je tu obecenstvo nějak moc náročný.

Následují další fotky – dvanáctiletý Wesley, jak přebírá trofej. Wesley s pusou plnou rovnátek a hodně vážným případem vrabčího hnízda na hlavě. Muzika graduje, protože moje video se blíží ke konci.

„Držte si klobouky,“ poradím obecenstvu.

Na poslední fotce je Wesley ve čtrnácti, zubí se, na nose má obrovský uher.

Právě na tuhle fotku jsem nejpyšnější. Jediná fotka, kterou jsem musel ukrást. Během zápasů play-off jsem ji ve Washingtonu, D. C. sebral Wesleymu ze šrajtofle. Byli jsme po prodlouženým zápasu tak vyšťavený, že jsme po jediný sklence whisky skončili totálně na mraky. Šlohnul jsem tu fotku a nechal ji v hotelu oskenovat. (Recepčnímu jsem za to podstrčil dvacet babek.) O půl hodinky později už byla zpátky ve Wesleyho peněžence.

Ozve se sborové aaaach a samé povzdechy, když se na displeji zobrazí společná fotka Jamieho a Wese, tehdy šestnáctiletých. Stojí na ní na kopci někde v okolí Lake Placid. Jamie dělá blbý ksichty, ale Wes se na něj dívá tak zamilovaně, až to bere za srdce i mě.

Ohlédnu se na svýho spoluhráče. Na obličeji má rudý skvrny. Možná si říká, že jsem ho touhle fotkou ztrapnil, protože toho tolik odhaluje. Jenže nic takovýho. Trapný je akorát vyznat se z lásky k někomu, kdo vás potom zradí.

Takovýhle srandy potkávají ale akorát mě. Mí dva kámoši to mají mezi sebou jistý.

Show skončila, proto vypnu tablet a vrátím ho číšníkovi, který mi ho hlídá. (I on si tímhle kšeftíkem přišel na dvacet babek.) Čokoládová pěna na mě ještě pořád čeká, díky ti, Ježíšku. Vrhnu se na ni, právě když mi zazvoní mobil. Protože doufám, že textovka přišla od mojí partnerky na zítřejší svatbě, nedočkavě ji otevřu.

Jenže je od Jess. Kde jsi sakra vzal všechny ty fotky a video????? Přestaň mi psát, odpovím. Jinak si tě budu muset zablokovat, a to nechci.

Z opačného konce stolu po mně střelí hodně ošklivým pohledem.

Jo, hra začala.

CO MAJÍ LIDI PROTI TŘPYTKÁM?

Blake

Účastnil jsem se už hromady rozluček se svobodou. Většina z nich by si nezadala s pornofilmy. Tím mám na mysli, že striptérky se svlíkaly úplně donaha. Tancovaly na klíně. Jedna rozlučka skončila orgií. Na jiné jsme vypotřebovali kopec šlehačky.

Ani jsem nečekal, že by ta dnešní akce patřila do stejné kategorie, ale copak by ženichy zabilo nechat mě použít aspoň něco z toho? Nemusí to být přece ve stylu porna. Stačilo by jen ve stylu nepřístupných filmů?

Cokoli přístupné pro mládež není můj šálek čaje. Jsem z toho nervózní.

Jenže Wesley a Jamie mi podrazili nohy, zasypali mě hromadou pravidel a žádali, ať to krotím. Což znamená žádnej obří dort, z kterýho vyskočí striptér. Žádný panáky tequily vypitý ze zadku toho druhýho. A žádný třpytky.

Co mají lidi sakra proti třpytkám?

„Tady je to boží,“ poznamená můj spoluhráč Eriksson.

„Žeru to tu,“ souhlasí s ním Wesův kámoš z vysoký Cassell. Strčí si doutník mezi rty a potáhne. Vyfoukne kouř, který zabarví vzduch našedo. Jamie se z něj rozkašle.

„Kdo měl ten nápad uspořádat to v doutníkovém baru?“ zabručí Jamie. Nevím, proč se vůbec ptá, protože ty svoje hnědý očiska upírá na mou maličkost.

Zpražím Ženicha číslo dvě pohledem. Wesleyho jsem povýšil na Ženicha číslo jedna. Páč jsem ho poznal jako prvního. „Můj, vole. Protože někdo vetoval všechny moje ostatní návrhy.“

Wesley se nakloní a dá pusu Ženichovi číslo dvě na oholenou tvář. Všech nás devět se nakvartýrovalo do koutu potemnělý místnosti vyložený dřevem, kde hudba hraje tak akorát tiše, aby ji nikdo z nás nemusel překřikovat. Jamieho táta a trenér Pat vypadají, jako by umřeli a přišli do nebe. Sedí vedle sebe v obřích kožených křeslech a upíjejí ze sklenek bourbon.

„Tohle bylo to nejmenší ze snad milionu zel, zlato,“ poví Wes svýmu chlapovi. „Buď rád, že tu nikdo nechce soutěžit v podlézání tyče.“

„Noc je pořád mladá,“ povím mu a zakývu obočím. Po pravdě se mi ale začíná ta umírněná atmosféra líbit.

Ještě víc by se mi ale líbilo, kdyby mi teď seděla na klíně Kráska a pokuřovala z doutníku. Jenže všechny ženský se radši dekovaly, což bylo nejspíš moudrý rozhodnutí.

„Hlavně zítra žádnou kocovinu,“ vyhrožovala Jess na parkovišti restaurace, než odjela. „Nechci, abyste byli na fotkách celí zelení.“

„Neboj,“ uklidnil jsem ji. „Jsou to zodpovědní dospělí, stejně jako já.“

„Přesně toho se bojím,“ zabručela.

Ráda do mě rejpe, ten můj malej blonďatej andílek. Vím, že si tu naši slovní předehru užívá stejně jako já. Jenom je moc tvrdohlavá, aby to přiznala.

Navíc je na mě ještě pořád docela naštvaná, protože Jamie vážně onemocněl v době, kdy jsme se o něj měli my dva starat. To bylo toho dne, kdy jsem Jess poznal. Ten samý den jsem Jess poznal… i v biblickém slova smyslu.

To, že Jamie dostal tu děsnou horečku, byla vlastně klika. A navíc to dopadlo dobře – ten chlap se zítra žení. Jenže Jess mi to nechce zapomenout, přestože je teď její mladší bráška zdravý jak řípa.

Stejně jako my všichni. Myslím zdraví. Je léto, popíjíme drahou skotskou a kouříme prvotřídní doutníky. Zítra se hodíme do svátečního a koukneme se, jak do toho Wes a Jamie praštěj.

Jo, život je prostě paráda.

Jsem z toho celej nějak naměkko. Zakroužím kostkami ledu ve sklence a posadím se vedle Erikssona, protože ten jedinej vypadá, že se moc nebaví. „Co seš tak povadlá, květinko? Jsme přece na rozlučce.“

Provinile sklopí oči. „Já vím. Za chvíli to bude dobrý. Jenže na svatbách myslím na tu svoji. Když jsem tehdy řekl ‚ano‘, myslel jsem to vážně.“

Jauvajs. Erikssona před začátkem sezóny opustila manželka. „To mě mrzí, brácho. To ale přežiješ. Je to jen další druh bolesti. Jako tvrdá rána na solar. Chvíli je to děs a pak to zmizí.“

„Co ty o tom víš?“ zamručí Eriksson.

Víc, než si myslí. „Už jsem ti někdy vyprávěl, jak jsem se skoro oženil?“

Zvedne hlavu a usměje se. „Budu hádat – bylo to ve Vegas a s tanečnicí? To by k tobě sedělo.“

„Ne, jsi hodně daleko od pravdy.“ Vyfouknu kouř z doutníku a zavzpomínám. „Už je to skoro pět let. S mojí holkou z vysoký jsme v tý době byli spolu tři roky. Miloval jsem ji víc, než jsem si kdy myslel, že je vůbec možný.“

Eriksson překvapeně povytáhne obočí.

„Jako fakt, klidně bych si kvůli ní lehnul před rozjetej vlak. Měli jsme stanovený datum svatby. Ten mejdan se měl konat v torontský zoo, pozvali jsme tam na tři stovky lidí…“

„Teda.“ Odfrkne si. „Vlastně se to k tobě perfektně hodí. Bylo to u klecí s gorilama, že jo?“

„Vlastně u výběhu se lvama. Jenže dva měsíce před svatbou jsem ji odvolal.“

„Jak to?“ Vypadá, že ho takový zvrat překvapil.

Upiju skotské a uvažuju, co všechno jsem svýmu spoluhráči ochotnej přiznat. „Udělala něco neodpustitelnýho. Zradila mě, a na férovku. Takovou věc člověk vidí leda v Mladých a neklidných. A bylo po všem dřív, než to vůbec začalo. Nebudu si brát někoho, kdo je mi schopnej lhát do očí.“

Jamieho bratr Scott sebou vedle nás trhne. Jestli se nemejlím, je taky čerstvě po rozchodu. „To je mi líto, brácho,“ utěší mě. „Ale lepší, že ses to dozvěděl.“

„Nepovídej. Ale nechci kazit náladu, páč tihle dva –“ Ukážu sklenkou k Ženichům jedna a dva, „mají, co je potřeba, aby to vyšlo.“

„Jo!“ Scottyho dvojče Brady pozvedne skleničku.

Jejich starší brácha Joe přiloží prsty ke rtům a hvízdne.

Všichni přítomní se k nám otočí, protože jsme v tomhle podniku nejhlasitější. K čertu ale s nimi. Oslavujeme tu přece pravou lásku.

„PUSU!“ křiknu a třísknu sklenkou o stůl. „Musíte si to přece natrénovat.“

Wes obrátí oči v sloup, Jamie se ale zasměje. Pak vstane, posadí se Wesovi do klína, popadne ho za tvář a dá mu jednu štípanou.

Všichni souhlasně zavyjeme. Je zázrak, že přes ten rámus uslyším svůj mobil. Vylovím ho z kapsy saka, který mám přehozený přes opěrku křesla. Je dost blbý telefonovat, když oslavujete nekonečnou lásku svých nejbližších dvou kámošů, jenže na tenhle hovor čekám celej den.

„Omluvte mě,“ povím klukům. „Volá holka, co mě bude doprovázet na svatbu.“

Couvnu do rohu a přejedu ukazovákem po displeji. Potřebuju na to několik pokusů, protože mám velký prsty a ty na mobilech nikdy nezmáčknou, co chci, aby zmáčkly. „Angie, brouku!“ povím do mobilu, když se mi ho konečně podaří odemknout. „Všechno dobrý? Dorazilas v jednom kuse?“

Váhavě mi odpoví: „Právě jsem přijela do hotelu.“ Odmlčí se. „Určitě nevadí, když si zaberu tvůj pokoj?“

„Naprosto v pohodě. Zařídil jsem se jinak.“ A to díky světici jménem Cindy Canningová. Jamieho máma není jenom bomba tečka com. Ona je… bomba tečka gov.

„Jsem nervózní,“ přizná. „Nikoho tam neznám.“

Zakřením se do mobilu, přestože mě nevidí. „Budeš tam znát toho nejdůležitějšího, Ang.“

„Kolikrát jsem ti povídala, ať mi tak neříkáš?“ Zní nějak unaveně.

„Kolikrát jsem ti povídal, že neumím poslouchat?“ opáčím. „No nic. Ubytuj se a vyspi. Udělej si hezký ráno, nikam nemusíš spěchat. Vyzvednu tě zítra po obědě.“

Zavěsím, než stihne cokoli namítnout, protože už jenom přemluvit ji, aby se mnou na tu svatbu šla, mě stálo dost potu a námahy. Nevím, jak moc se to bude líbit Jess, ale co, Jess mi nešéfuje, že ne?

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Copyright

Titulní strana

SVĚDKYNĚ

CO MAJÍ LIDI PROTI TŘPYTKÁM?