Jitka Prokšová

Slupky minulosti

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jitka Prokšová, 2018

Kresba na obálce © Oldřich Neumann, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8203-6 (epub)

ISBN 978-80-243-8204-3 (mobi)

Každý může pravděpodobně pomoci jen tomu, jehož bolest kdysi sám prožil.

Robert Musil

Člověk prochází přítomností se zavázanýma očima. Smí pouze tušit a hádat, co vlastně žije. Teprve později mu odvážou šátek z očí a on, pohlédnuv na minulost, zjistí, co žil a jaký to mělo smysl.

Milan Kundera

*

Jak jsi mi včera četla, víš… máš nádhernej hlas… vydržel bych tě poslouchat celé hodiny. To byly poslední věty, co jsme si řekli. Teda… co jsem řekl Alici.

Líbila se mi, líbila se mi moc. První holka, která se nad matikou neošklíbala, která měla talent pro operace s čísly, a proto chápala mý nadšení z variačních principů. A taky chápala, že jsem byl dost jinej. Posedlej. Líbila se mi moc, ale netroufnul jsem si. Znali jsme se sotva pět dní…

Sedmnáct let a pár měsíců jsem se jmenoval David. Teď už žádný jméno nepotřebuju – jsem totiž otisk – cosi, co po zemřelým člověku zůstává. V podobě paměťový stopy jsem zakotvil v levý části hipokampu v mozku mýho otce. Vibrace elektromagnetickejch vln mě tam kolíbají a pohupujou mnou.

Sedmnáct let a pár měsíců byla moc krátká doba na uskutečnění snu. Stvořit model, kterej by umožnil popsat, co se děje ve světě atomů i ve vzdálenejch vesmírech. Objevit boží scénář, chcete-li. Teorii všeho. Že to zní nabubřele a pyšně? Nejspíš jo, ale kdo v tomhle věku nemá velký plány? A od čeho jsou sny?

Všechno je otázka disciplíny, říkala máma, musíš chtít a všechno tomu podřídit. Chtěl jsem, to jo, ale nečekal jsem, že natrefím na Řád. Hru, ve který šlo o postupný hledání, vylučování a nacházení. Hru, který jsem obětoval svůj veškerej volnej čas. Číselný schémata Řádu jsem objevil v jedný starý matematický brožuře, která se povalovala v městský knihovně, v regálu s cedulí Výprodej. Tenhle časem zpustošenej výtisk postrádal původní desky, takže ho někdo z knihovny přebalil do náhradních z tvrdýho zelenýho papíru. Vhodil jsem minci do kasičky z plexiskla a schoval poklad do tašky.

Na první pohled působil Řád jako složitý matematický křížovky. Ve skutečnosti šlo o zvláštní druh kódování. Stal jsem se jeho luštitelem a klíč k němu hledal skoro rok. Bez úspěchu. Ačkoli jsem měl občas pocit, že řešení je na dosah. Pak jsem potkal Alici.

Znali jsme se sotva pět dní a já uvažoval, že ji do hry zasvětím. Netušil jsem, že už mi na to nezbude čas…

*

Část první

Možnost volby

1

Před očima jí vytanou chvíle, které ji Dana donutila prožít. Mozek se vzpomínkám brání. Každé uhnutí mysli stranou, vstoupení do odbočky, ji obvykle trestá ve spáncích pulzující bolestí. Alice čekala, že všechny ty střepy se časem ohladí, otupí, omelou, že čas bude působit jako proud vody, který dokáže proměnit ostré hrany kamenů v oblé. To by ale nesmělo jít o ni, uvědomí si. O kamarádku Danu. Být důstojným protihráčem nezvládne v jejím případě ani čas.

Postává ve svém provizorním úkrytu – ve výklenku jednoho z vinohradských činžáků. V tenisovém centru na Olšanech zjistila, kdy si dnes Dana přijde zahrát. Tak dělej, pomyslí si, máš nejvyšší čas. Vtom se v domovních dveřích protějšího bloku objeví drobná plavovláska. V pravé ruce nese pouzdro s tenisovou raketou, levou si načechrává vlasy. Lemují jí oválný obličej a v něm souměrně vykrojená ústa, rovný nos, modré oči. Andělská tvář, která o své kráse ví.

Pospíchá ulicí, po chvíli dálkovým ovladačem odemkne o kus dál zaparkovaného modrého renaulta. Za okamžik se vůz odlepí od obrubníku. Oči, které do té chvíle ulpívaly na Daně, se zúží do tenkých čárek. Potom, co postavu i obličej skryje odjíždějící vůz, se nespustí ani z něj, dokud auto neodbočí za roh. O vteřinu později vyklouzne Alice ze své skrýše a svírajíc ve zpocené dlani dva klíče přejde na druhou stranu ulice. Netuší, jestli budou ještě funkční. Jeden je od domovního vchodu, druhý od bytu. Před lety si nechala udělat rezervní pro případ, že by je někam založila nebo ztratila. Docházela sem během Danina pobytu ve Státech kontrolovat poštu a zalívat kytky.

Pokus vyjde. Větší z klíčů stále pasuje do zámku dřevěných dveří, nad nimiž visí smaltovaná cedulka s číslem devatenáct. Vyjede v kovové kleci starého výtahu do třetího patra, kde její kroky ke dveřím se jmenovkou Mgr. Dana Unholdová, MBA zaniknou v ostrém psím štěkotu. Přichází z prostoru nad ní – také zdviž se právě znovu rozjede směrem nahoru – snad o patro či dvě výš. Alice se otřese. Psy nemá ráda už odmala. V duchu vidí, jak utíká před běsnícím vlčákem, který – místo aby s majitelem nastoupil do výtahu – se mu vytrhne a sbíhá po schodech k ní, cítí v jejím potu neklamný pach strachu. Před očima se jí mihnou obrazy, jak ji zvíře dožene, povalí na zem, nebo přitiskne vlhkým čumákem ke zdi a s vyceněnými zuby ji do příchodu pána uvězní na místě.

Ačkoli se jí teď třesou rozčilením prsty, i menší klíč se jako zázrakem noří do zámku a čeká na otočení. Následné slabé cvaknutí se ztratí ve směsi povelů a štěkotu. Cesta dovnitř je volná, Alice stojí na prahu.

Zaskočilo ji, že šlo vše tak hladce. Vlastně to byl jen takový nápad… Nápad, který nejspíš souvisí se zítřejším odjezdem. Nápad, kterému zbrkle podlehla. Nejraději by se otočila a zamířila zpátky na ulici. Zdviž nad její hlavou se rozjede dolů. Rychle se pootevřenými dveřmi protáhne do bytu. Potichu je za sebou zavře, opře se o ně zády a vnímá údery splašeného srdce. Zároveň poslouchá zvuky z chodby. Štěkot psa se vytrácí.

Nasaje neznámou vůni, která se vznáší ve vzduchu po Danině nedávném odchodu. Rozhlédne se, aby vyhodnotila změny. Prostor předsíně za dobu, co tu nebyla, žádných významných zásahů nedoznal. Proč taky, má to tu jen na přespání, uvědomí si, stejně pořád pendluje mezi Prahou a Bruselem.

Několik vteřin strnutí. To, když z chodby domu zaslechne hlučný hovor. Pak hlasy utichnou a Alice přejde k proskleným dveřím. Byt se skládá jen z většího pokoje a kuchyňky. Otevře dveře do pokoje a zadívá se na obraz lesního zátiší nad sedačkou. Olej je zarámovaný do stříbřitého zdobného rámu. Šedočerné rozeklané větve starého mohutného stromu, propletené šlahouny okolních křovin a pod tím vším hrášková zeleň travnatého porostu. Alice si prohlíží malbu, jako by ji viděla poprvé. Pak přelétne očima po místnosti. Na komodě pod oknem stojí dvě fotografie v kovovém rámečku. Ví, že by se měla soustředit jen na to, proč je tady, ale cosi ji nutí, aby popošla blíž a na snímky se podívala zblízka. Na prvním je zachycená postava drobné blondýny, v dálce za ní se leskne kovová konstrukce bruselského Atomia. Druhá fotografie blondýnčin obličej přiblíží. Dana si na ní přidržuje hřívu vlasů a usmívá se tak pozitivně, že se Alici zvedne žaludek.

Mobil v kapse letních plátěných kalhot oznámí příchod nové esemesky. Vytáhne ho. Vodafone. Dekujeme za vasi platbu… Platbu – platbu – platbu. To slovo v ní vyvolá směs pocitů, vybaví se jí stará vzpomínka. Souvisí s někdejším ponížením, s Daninou manipulací, vydíráním… Jako malá ji tak obdivovala, že si kvůli tomu později neuměla poradit se sílícím zmatkem. Drcená poznáním, že Dana je někdo jiný. Znala ji vůbec někdy?

Otočí se a přejde ke knihovně. Cítí, jak jí po zádech i v podpaždí stékají čůrky potu. Poslední týden se teplota během dne šplhá nad třicítku. Neměla jsem sem dneska chodit, pomyslí si, jenom se nervuju. Odloží kabelu stranou a zastaví se očima za policí knih. Roh místnosti je oázou všech nepotřebných artefaktů. Přehrabuje se v tomhle provizorním skladišti, až objeví obrázek koupající se ženy, kterou pozoruje jiná. Roh rámu je uštípnutý a odřený. Neprodala ho, zajásá v duchu. „Musíš mi dát něco do zástavy,“ řekla tenkrát Dana, „kdyby ses zpozdila se splátkami.“ Jedinou cennou věc, co Alici zbyla, představoval tenhle obraz. Maloval ho její otec.

Černooký, urostlý bohém potýkající se s bipolární poruchou. S Alicinou matkou se rozvedl, když byly dceři dva roky, spoustu let potom posílal výživné, aniž by o sobě dal jinak vědět. Za Alicí se nikdy sám nezastavil. Cestu k otci našla ve svých čtrnácti. Tehdy se v jejím životě objevil znovu, podobně jako kdysi znenadání odešel. V té době měla matka mladého milence. Nezvládala sebe, natož dceřinu pubertu, a tak s velkým sebezapřením kontaktovala bývalého muže s prosbou, jestli by si Alici vzal na nějaký čas k sobě. Čekala, že odmítne. Neodmítl. Jaromír se návrhem nadchl, nacházel se zrovna v manické fázi. Nakonec to byla Alice, kdo se proti přestěhování postavil. Její odpor se ho kupodivu nedotkl, naopak… Setkali se a v obličeji zprvu znuděně se tvářící Alice se objevil zájem. Ten se prohloubil, když zjistila, že táta kromě malování píše básně. Sama právě začínala s prvními verši, některé mu později přinesla k posouzení. V období deprese je nechal zapadnout na dno zásuvky psacího stolu, jakmile však malomyslnost ustupovala, hledal je, aby je podrobil milosrdné kritice.

O rok později pozval dceru na otevření své výstavy spojené s autorským čtením. Po skončení oficiální části ji vzal stranou. „Něco pro tebe v ateliéru mám,“ pošeptal jí, „zastav se někdy.“ Zastavila se hned další den odpoledne a on jí věnoval obrázek. Dal mu název Doteky života. „Třeba budu po smrti slavnej a ty ho vydražíš,“ vtipkoval. „Ne, to neudělám,“ ujistila ho tenkrát. Kdyby tak věděl…

Na vlnách mánie býval otec neodolatelný. Uvědomila si to znova asi před dvěma měsíci, kdy ji přemluvil, ať s ním jde na vernisáž známého výtvarníka. Sotva začala volná prohlídka, hlasitě ji bavil, rozhazoval rukama a parodoval moderátora akce. Později spolu vyšli před galerii a Alice zahlédla na protějším chodníku Danu. V té době se s ní už nevídala, odhodlaná nenechat se už nikdy vmanévrovat do někdejšího ponížení, odhodlaná nenechat se vydírat. Dana si jí nevšimla, vedla živý hovor se starší, elegantně oblečenou ženou. Tehdy se Alice viděla s tátou naposled. O týden později si s nástupem silné deprese vzal život.

Náhlá nevolnost v ní vybuchne jako granát a celou ji zalije studeným, lepkavým potem. Otře si zpocené ruce o kalhoty. Teprve otcova smrt vykoupila, čím ji Dana držela v šachu dlouhá léta.

„Řeknu mu, proč je ten obraz u mě,“ vyhrožovala pokaždé, když jí Alice kvůli někdejší zástavě volala, „ukážu mu fotky, nebo mu rovnou pošlu link. Myslíš, že tě v paruce nepozná? Myslíš, že bude věřit tvý verzi?“ „Tak si posluž, je mi to jedno,“ vyhrkla Alice, „ale vrať mi ho!“ „Kecáš, není ti to volný, poznám to.“

Vloží obrázek do kabely – má, pro co přišla. Má, co jí patří. Vydá se zpátky do předsíně. Přitiskne ucho na dveře, v domě vládne klid. Opustí byt s ulehčením, že nedošlo k žádným nepředvídaným okolnostem, které by narušily její beztak chatrný plán. Cestou dolů už zdviž nepoužije, sbíhá po schodech s myšlenkou, že zítra odjíždí na kurz.

*

Dlouhá léta přijímala kamarádčino pánovité chování pokorně, podřizovala se vedení, které jí doma scházelo. V období, kdy Alice začala chodit do školy, změnila její matka práci a snažila se jako recepční v zahraniční firmě udržet stůj co stůj. I přes skutečnost, že dcera zůstávala často sama doma a lednička zela prázdnotou.

Na osmiletou Alici proto působil svět, ve kterém byla princeznou o tři čtvrtě roku starší Dana, lákavě. Horní patro rodinného domu obývali kamarádčini rodiče a v přízemí bydlel její dědeček. Jedináček Dana tady vládla svými úsměvy a pečlivě odměřovanými něžnostmi. Tenhle svět byl odlišný od všeho, co Alice dosud poznala. Její kamarádce se dostávalo pozornosti na každém kroku.

Alice zažívala pravý opak. Toužila po hlavní roli v životě své matky. Otce znala v té době jen z fotek. Jeho náhradníci se nikdy nezdrželi v rodině nadlouho a jejich pozornost se soustředila až na drobné výjimky výhradně na matku. Proto se Alice na rádoby rodinných výletech často nudila a cítila nadbytečná.

Dana jí nabídla svou náklonnost výměnou za poslušnost – sympatie spolužačky si musela Alice zasloužit. Ze všeho nejvíc záviděla Daně jejího usměvavého dědečka Josefa. Pokaždé, když ji kamarádka vzala s sebou domů, zval je starý, bělovlasý pán na kakao do kuchyně v přízemí a povídal si s nimi o všem, co ve škole zažily. Ten jediný z Daniny rodiny občas přistřihnul pánovitému andílkovi křídla. Tušil, že jeho vnučka si nevybrala tichou a stydlivou Alici, které podle hnědé barvy jejích vlasů přezdíval Kaštánek, náhodou. Občas je pozoroval při hraní na zahradě a nejednou se stalo, že ho Danina panovačnost přinutila zasáhnout. Kroutil v duchu hlavou nad poddajností té druhé. Holt na to vždycky musej bejt dva, pomyslel si, jeden, co diriguje, a druhej, co se nechá. Přesto nikdy nedopustil, aby se Kaštánkovi stala nějaká újma.

Jedna z mnoha ranních cest do školy… tenhle den však Alici ulpí v paměti. První ostrý střep. Netrpělivě čeká, až Dana vyjde ze zahradní branky. Musí jí toho dnes přece tolik říct. Máma jí ke včerejším desátým narozeninám koupila morče, strakatou chundelatou kouli, ohromně přítulného, chlupatého mazlíka. Alice mu vymýšlela jméno, až ji napadlo, že mu bude říkat Jozífek.

Jak napovídá výraz jindy andělské tvářičky, to ráno Dana dobrou náladou právě neoplývá. Jenže Alici ani nenapadne nechávat svou velkou novinu na později. A tak začne už na vzdálenost několika metrů překotně líčit, kdo že to s ní od včerejška bydlí v pokoji. Dana ji po několika větách přeruší, prý ať neotravuje s nějakou přihlouplou myší. Alice však tentokrát neposlechne, plná dojmů z prvního živého tvorečka, který jí patří. Jako by její mysl znala jediné slovo. Jozífek! Dana se na ni těsně před školou otočí a rukou jí ucpe ústa.

„Hele, odpoledne k vám zajdu,“ pronese a ledovýma očima pozoruje Alicinu čím dál brunátnější tvář, „ale do tý doby mi s ním dej pokoj.“

Alice se nemůže dočkat konce vyučování. Její kamarádka totiž málokdy svolí, že půjde k ní domů – do obyčejného bytu v paneláku. Naštěstí si svůj slib nerozmyslí, jak bývá jejím častým zvykem, a tak teď Alice loví Jozífka z klece. Dana se ho sice štítí pohladit, ale nechá ho, aby kolem ní pobíhal. Morče váhavě popojde, prozkoumává pokoj. Chvíli předtím, než se Dana začne chystat k odchodu, odběhne Alice do předsíně ke zvonícímu telefonu – matka na dálku kontroluje dceřinu přítomnost doma. Když se vrátí, nevěří svým očím. Dana, která se předtím Jozífka ani nedotkla, ho teď drží v dlaních. Vzápětí ho však vyhodí do vzduchu nad sebe a při pádu dolů opět chytí. Morče vykvikne a snaží se dostat ze sevření pryč.

„Co mu to děláš?“ vykřikne Alice. „Vidíš, jak je vyplašenej.“

„Tss, nic mu není… Děda jednou říkal, že s nima dělají různý pokusy.“

„Dej mi ho,“ nedá se Alice, přistoupí ke kamarádce a chce jí zvíře vzít.

Strkají do sebe, až Dana nečekaně uskočí stranou a znovu vyhodí morče do vzduchu. To se půl metru nad jejich hlavami převrátí a padá dolů. Místo aby pod něj napřáhla ruce jako předtím, nechá Dana paže u těla. Všechno se odehraje tak rychle, že Alice jen vytřeštěně zírá na padajícího Jozífka, aniž se sama stačí pohnout. Po žuchnutí na podlahu zůstane morče pár vteřin nehnutě ležet. Alice se k němu vrhne, přitiskne tělíčko k sobě. Večer Jozífek v kleci jen leží, nejí ani nepije. Ráno najde jeho tělíčko ztuhlé.

Alice přitiskne morče k hrudníku, mluví k němu, zahřívá ho teplem vlastního těla. Není to nic platné. Překvapí ji, že nad ním nepláče. Neví, proč najednou nemůže, neví, že hluboko v ní se zapouzdřuje bolest ze ztráty malého chlupáče. Podvědomě obaluje hrozný pocit několika vrstvami, aby vůbec dokázala se svou jedinou kamarádkou ještě promluvit. Slupka, která právě vznikla, přetrvá dvě desítky let. A další budou následovat.

*

Sedí ve vlaku, lokálka uhání malátným červencovým vedrem. Tropické teploty panují i tady, v podhůří Šumavy. Později se ukáže, že léto roku 2015 bylo teplotně opravdu výjimečné.

Včera večer, potom co odešla z Danina bytu a chvíli se uklidňovala procházkou podél Vltavy, si doma znova prohlížela webové stránky kurzu, na který jede. Zavře oči a za sklopenými víčky se jí vybaví šedočerná písmena na blankytném pozadí: Kurz sebepoznání – každý z nás má možnost volby! Když po chvíli oči zase otevře, napadne ji, že ve vagónu je málo lidí, osamělí cestující, kteří buď pospávají, nebo sledují ubíhající krajinu. Sama teď patří ke druhé skupině – opájí se škálou zelených odstínů listnáčů, blyštivými odlesky na hladině řeky, která se v několika místech dostává do blízkosti trati.

Kdyby se mohla přenést do budoucnosti, vnímala by romantickou krajinu údolí jako pozadí pro jiný obraz. Kdyby se mohla přenést do dnešního podvečera, nultého dne kurzu, mozek by jí nabídl snímek staršího muže. Opálenou tvář a v ní úzké rty, soumrak zrcadlící se v šedomodrých očích, zamyšlený pohled, ze kterého jí bude několik dní naskakovat husí kůže.

Jenže Alice se toulá minulostí. Už dřív pociťovala, že se do jednadvacátého století nehodí. Ví, že je jiná. Ani teď, ve svých jednatřiceti, nezapadá mezi vrstevníky. Nesdílí všeobecné nadšení z digitalizace života, ze ztráty soukromí. Je pořád tou introvertní, melancholickou Alicí, která neumí řídit auto a nesnáší sociální sítě, kde počet virtuálních přátel určuje, jestli seš nebo nejseš kúl. Proto nemá profil ani na Facebooku, ani na Twitteru, ani na Instagramu, ani na LinkedInu, ani… prostě nikde. Ačkoli v řadě případů se moderním technologiím nebrání. Naopak. Třeba vyhledávače. V práci je potřebuje neustále – je zaměstnaná v Knihovně Akademie věd.

Vyhledávače tedy bere na milost. Zrovna před čtrnácti dny jí umožnily listovat prázdninovými nabídkami, až se dostala na webové stránky, kde se – kromě pravidelných hodin ajurvédské jógy – nabízel tenhle kurz. Následující den pobyt zaplatila a pak dlouhé minuty přemýšlela nad otázkami v dotazníku, vlastně jenom tiše seděla a prstem přejížděla tam a zpátky po hraně stolu. Jedna z těch otázek se týkala zálib. Odpověděla knihy. Jak originální u někoho, pomyslela si, kdo pracuje v knihovně.

V jejím případě to však skutečně platilo – knihy byly pro ni vším. Dřív především svazky poezie a skripta – v šestnácti dokázala trávit dlouhé hodiny jak se Shelleyho a Keatsovými verši, tak i s učebnicemi matematiky, do které se zamilovala už na základní škole. Obdivovala její důkladnost, přesné metody a nezpochybnitelné výsledky. Na gymnáziu ji samotnou překvapila touha prokousat se oblastmi infinitezimálního počtu – derivacemi a integrály. V té době si Dana z Alicina koníčku s oblibou utahovala. „Pořád lezeš do těch zatuchlejch krámů,“ ohrnovala nos. Myslela antikvariáty, kterým Alice opravdu nedokázala odolat. Cestou ze školy zabrousila aspoň do jednoho a prošmejdila regál s publikacemi z přírodních věd odshora dolů…

Lokálka zastavuje na malém venkovském nádraží. Vzduch se tetelí horkem. Vyhlédne z okna a zacloní si oči. Na nástupišti se kolem jedné lavičky shromažďuje parta výrostků. Strkají se, šlapou po květinovém záhonu podél oprýskané nádražní budovy, zaujatí o něco starším klukem, který si, než přišli, četl na lavičce. Alice pozoruje hru bez pravidel, hru, ve které početní převaha stimuluje pocit síly a odvahy. I na dálku rozluští v gestech právě se zvedajícího mladíka strach. A pak ji ta podoba udeří přímo do očí. Vysoký, hubený, s kůží bílou jako sníh. Vlak se rozjede a ona sleduje černovlasého kluka prchajícího před svými pronásledovateli, dokud jí nezmizí z očí. Znova se posadí. Byl mu tak podobnej, napadne ji. Jak se asi má? David – jedinej člověk, kterej měl pochopení pro mý nadšení matikou.

Kdysi se díky skvělému umístění v krajském kole matematické olympiády dostala na soustředění talentovaných středoškoláků, které se od pondělí do pátku konalo v posluchárně matematicko-fyzikální fakulty. Skupinu studentů tvořili vesměs chlapci, dostaly se však mezi ně i tři dívky – Alice byla tehdy jednou z nich.

V pondělí, první den soustředění, přišla na odpolední přednášku pozdě. Vysoký, hubený brýlovec s neuvěřitelně bílou kůží na rukou a s obličejem posetým pihami zvedl tašku s knihami ze sedačky vedle sebe a uvolnil jí místo. Už předtím si na dopoledním semináři všimla, že ve skupině vyčnívá – často vyrušoval vyučující odbornými poznámkami. Nebyl jí nesympatický, naopak… Imponoval jí zápal, s nímž probíranou látku doplňoval. A teď seděla vedle něj.

Když přednáška skončila, všichni pospíchali ven. Alice se při odchodu zdržela, a tak o chvíli později vycházela z budovy sama. Na schodech před fakultou na ni čekal její soused z lavice. Oslovil ji s ostychem, ta tam byla samozřejmost, s jakou pár minut předtím diskutoval s profesorem o problematice integračního faktoru a o možnostech převést jím neúplný diferenciál na úplný. Zastavila se.

„Já jsem David,“ řekl a napřáhl ruku.

S pohledem upřeným kamsi za ni se zeptal, jestli má čas, že by si třeba mohli někde chvíli sednout a popovídat. Přikývla. Vypadal překvapeně, jako by nečekal, že se mu podaří získat její souhlas tak rychle. Smolně tmavé vlasy mu padaly do čela, rukou si je nervózně odhrnoval. Chvíli přešlapoval na místě a pak odešel ke stojanu, aby si odemkl kolo. Možná i kvůli němu se neusadili někde v čajovně nebo kavárně, ale zakotvili na trávníku v blízkém parku. Davidův prvotní ostych rychle zmizel, až ji napadlo, jestli nebyl tak trochu hraný. To odpoledne si povídali o všem možném. Kromě matematiky se shodli i v zálibě v plavání a v četbě. Každý z následujících dní soustředění pak končil stejně – klábosením na trávníku v parku, při němž David občas zabrousil na své oblíbené téma – variační principy – zákony, které příroda ctí. Alice mu většinou vyprávěla o knížkách, které ji zaujaly. V těch dnech ji okouzlil Baudelaire, Malé básně v próze. Když ji David prosil, jestli by mu úryvek nepřečetla, styděla se. Ale už další den vylovila z tašky útlou brožuru, ze které vyčnívaly záložky, a řekla, že by to tedy zkusila – dala se do předčítání.

V pátek, poslední odpoledne, se David jen tak mimochodem zmínil o jakési staré číselné hře. Měla název Řád.

„Tu šifru hledám skoro rok,“ odpověděl, když se Alice zeptala, jak dlouho se hrou zabývá.

Slíbil, že v neděli – domluvili si první rande – přijede na kole za Alicí domů a vyrazí si spolu někam ven. Prý s sebou Řád vezme a ukáže jí, kam až se dostal.

Při loučení řekl:

„Jak jsi mi včera četla, víš… máš nádhernej hlas… vydržel bych tě poslouchat hodiny.“

Alice na nezvyklý kompliment myslela dlouho. Nikomu se s ničím o Davidovi nesvěřila. Nakonec vlastně nebylo s čím. Už se s ním totiž nikdy neviděla. Marně ho to nedělní odpoledne vyhlížela a později čekala před domem i na rohu ulice. Den předtím, v sobotu, měla sedmnácté narozeniny. Davidovi o nich neřekla. Nechtěla, aby snad cítil potřebu zabývat se nějakým dárkem.

Nepřišel, dokonce se ani neozval. Nevěděla, kde ho hledat. Neřekl jí, kde bydlí, až pozdě si uvědomila, že jí na sebe vlastně nedal žádné spojení. Nesmělá, důvěřivá Alice žila ještě několik dalších týdnů v naději. Bránila se uvěřit, že na ni zapomněl. Nakonec jí nezbylo, než se té myšlence podvolit…

Lokálka začne brzdit, až zastaví na kraji kukuřičného pole. Alice zavře oči. Nepátrá po důvodu, proč vlak zůstal stát, ani po tom, jak je možné, že si po čtrnácti letech stále pamatuje každý detail z těch několika dnů, které kdysi s Davidem prožili.

2

Ticho, které se po jejím odchodu v ložnici zabydlelo, Roberta znervóznilo. Poslední roky mu čím dál víc připadalo, že se jeho život odehrává v jakémsi kruhu, a on se z něj ne a ne dostat ven. Nikdy netrpěl přehnaným sebeobviňováním, ale teď ho pocit, že se manželství s Táňou skutečně rozpadá a on na tom nese částečně vinu, tíží.

Hmátne po ovladači, stiskne tlačítko a obrazovka se rozzáří reklamou na vlasovou kosmetiku. Chvíli přepíná programy a pokouší se hledat něco, co by ho zaujalo. Právě začíná noční zpravodajská relace. Přemáhá únavu z letního vedra, které dusí metropoli už několik dní, i z rozladění z předchozí hádky. Nedokáže se na zprávy soustředit, a tak nakonec televizi vypne.

Hlavou mu nepřestávají vířit věty, které si řekli. Které na sebe vykřičeli. Vyvolají vzpomínku na prostředí nedaleké vinárny. Tehdy byl konec dubna, měl narozeniny, a přestože oslavy nesnášel, rozhodl se pozvat ženu se synem na večeři. Táňa nejdřív dlouho dumala nad rozevřeným diářem – před třemi měsíci získala místo tiskové mluvčí sedmého městského obvodu, cítila se důležitá, nepostradatelná. Robert její ambice nesdílel a nejspíš ani neprojevil dost vděku, že vůbec našla na oslavu prostor. Stejně pak přišla pozdě, on i Šimon už měli jídelní lístek prostudovaný odshora dolů. Sekne jí to, pomyslel si, než se usadila. Štíhlou postavu zdůraznila přiléhavými kalhotami a propasovaným sáčkem. Vlasy v barvě skořice, o odstín světlejší nad čelem, měla v týlu svázané do jednoduchého uzlu. Při čekání na jídlo vypadala netrpělivě, pohledem stále těkala po místnosti. Neptal se, z čeho její neklid pramení, věděl, že se tak chová pokaždé, když si je něčím nejistá. Snažil se bavit se Šimonem, ale ten mu odpovídal jen nerad, ukazovák se mu míhal po tabletu, který dostal k Vánocům. Později Táňa vytáhla z kabelky obálku převázanou stužkou. Zacpala si uši před jeho protesty, že žádné dárky nechce, a čekala, až se podívá dovnitř. Na tuhém křídovém papíru stálo: Kurz sebepoznání – každý z nás má možnost volby! Dárková poukázka na týdenní pobyt obsahovala kontaktní webovou adresu a základní informace o meditačním kurzu.

Rozesmál se, považoval těch pár řádků za vtip. Z jejího výrazu pochopil, že se mýlí… Nebyl to fór. Že by další výchovná lekce? Urazila se, zase ji svou reakcí zklamal. Proč mi ten pobyt dala? Co předpokládala? Že snad zajásám, že přesně odhadla, co potřebuju? Ticho a klid? Že mě jeden kurz dokáže změnit? Co je to doprdele za nápad? Nebo mi snad mají nějaký meditace pomoct? V čem, proboha?

Třeba čeká, napadlo ho, že mě pár dní klidu zbaví návalů vzteku. Neubránil se jim pokaždé, když ho Tániny sebestředné názory, a hlavně dedukce, vytočily tvrdohlavostí, s jakými je obhajovala.

Syn zvedl oči od displeje a Robert mu ukázal, co dostal. Šimon nechápavě zavrtěl hlavou. Pak tablet odložil a sáhl do náprsní kapsy saka. Ve svých šestnácti byl mnohem menší než jeho vrstevníci, hubený hrudník maskoval pomocí tlustých svetrů nebo bund a sak – to oblíbené manšestrové měl na sobě i tady, většinou ho nesundával ani v létě. Z kapsy vylovil obálku.

„Další kurz?“ pokusil se odlehčit situaci Robert.

„Něco na ten způsob,“ utrousil Šimon. Naklonil se k němu, popřál mu a obálku položil na stůl vedle matčiny. Lišila se ohnutými rohy a celkovou sešlostí. O to větší překvapení bylo, když se uvnitř schovával lístek na říjnový koncert finských rockerů. Apocalyptica patřila do Robertova „nejužšího výběru“. Tak nazýval půl tuctu skupin, jejichž skladby mohl poslouchat do omrzení. Šimon si tedy dal práci, aby zjistil, co táta poslouchá.

Otevře v ložnici okno a přejde ke skříňce v rohu místnosti. Chvíli se přehrabuje v horní zásuvce, vtom ucítí pod prsty hladký papír. Obálka leží na dně, nejde s ní pohnout… jako by byla přilepená. Pak se ale dostane pod ni a vytáhne ji ven.

„Takže bordelář, jo?!“ vykřikne a vítězně přidrží papír mezi palcem a ukazovákem pravé ruky. Než za sebou Táňa zabouchla dveře od pokoje, vyčetla mu, že poukaz ztratil, nebo dokonce rovnou zahodil. Nepočkala ani, aby ji přesvědčil o opaku, nedala mu šanci dokázat, že ho jenom někam založil. Alternativy se prostě vylučují. A teď si na protest ustlala v obýváku. Natočí papír proti světlu, jako by tím mohl odhalit nějaké skryté údaje. Potom ho odloží vedle notebooku a jde si do lednice pro víno. Poblíž ryzlinku ve spodní přihrádce chladničky zahlédne roztržený obal se zbytkem nakrájeného eidamu. Ochutná ho, najednou si uvědomí, že od oběda s Vencou nic nejedl. Zatímco hledá čistou sklenici, lokne si přímo z láhve. Pachuť mírné zvětralosti ho nepřekvapí, ryzlink otevřel před víc než týdnem. V duchu počítá, jak dlouho spolu s Táňou žijí. Necelých sedmnáct let. Spolu? Spíš vedle sebe.

Krátce se podrbe ve strništi vousů a pak si do ložnice odnese sýr, poloprázdnou láhev vína a sklenici. Cestou po chodbě si všimne, že za prosklenými dveřmi obýváku je tma, Táňa už patrně spí. Sakra, vytočí člověka do nepříčetnosti a klidně si usne. Ještěže je Šimon pryč! Včera odjel na deset dní jako pomocný vedoucí na skautský tábor. Těšil se tam, Robert se mu nedivil.

Za pár minut naťuká webovou adresu z poukazu do klávesnice a na monitoru se objeví sluncem zalitá kopcovitá krajina. Mohutné smrky s větvemi svěšenými až k zemi, kýčovitá svěží zeleň hedvábného mechu a všudypřítomné odlesky slunečních paprsků. Prohlédne si stránky kurzu, pátrá v paměti, kdy byl na Šumavě naposledy. Rozladí ho, že si nemůže vzpomenout. Jedním dlouhým douškem dopije zbytek vína ve sklenici a nalije si další. Ticho, které v místnosti přetrvává, nakonec přiměje Roberta k rozhodnutí.

*

Obchod s elektronickými součástkami vlastní napůl se svým švagrem. Občas si pomyslí, že Venca snad ani nemůže být Tániným bratrem. Většího optimistu a kliďase aby člověk pohledal. Z míry ho nevyvede nepříjemný zákazník, nezaplacená faktura ani požár, který jim předloni zničil půlku skladu za prodejnou. Robert s ním vychází víc než dobře, především s ním však sdílí jeho slabost pro dobré jídlo. I proto si Václav vybudoval u vchodu do skladu malý kuchyňský kout, ve kterém ohřívá doma připravené speciality. Někdy tam pro sebe a Roberta připraví minutky, má rád dobře propečené steaky z jehněčího, klokaního nebo pštrosího masa. Naučil Roberta jídlo vychutnat i v rozmezí polední pauzy, kdy na ně doléhají problémy všedních dnů.

„Vzal bych si od pondělí na tejden volno,“ prohodí Robert nad Vencovou specialitou – špízem z vepřové panenky s křenovou omáčkou a šťouchanými brambory.

Sedí spolu u malého stolu za prodejnou, talíře téměř prázdné. Švagr jen přikývne.

„Táňa mi v dubnu koupila k narozeninám nějakej relax na Šumavě nebo co, tak musím jet, jinak by to propadlo. Málem jsme se kvůli tomu včera chytli.“

Málem? To tu včerejší hádku pěkně ředím, pomyslí si. Málem do krve.

„Nástup je tam už v pátek večer,“ upřesní, když si vzpomene, že doba příjezdu na kurz je v propozicích stanovená od 17 do 20. „Takže do tří do čtyř bych tu byl a pak vyjel… jo?“

Že se Robert Tánin poukaz nakonec rozhodl využít, souviselo s jejími výhrůžkami jen zdánlivě. Zapomněl na něj, to ano, ale když už ho našel, pomyšlení na pár dní klidu mu náhle nebylo až tak úplně proti mysli. Od začátku června to mezi nimi skřípalo víc než dřív a on čím dál častěji pomýšlel na únik. V hledání náhradního bydlení a v pozdějším odstěhování mu bránil hlavně zmatek, který v něm při představě odchodu eskalovaly myšlenky na Šimona.

„V poho…,“ polkne poslední sousto Václav, „jen dej na web, že celej příští tejden je votevírací doba devět až šestnáct, ať někdo zbytečně nevyšiluje, když ve štyry vypadnu.“

Možná za to mohl rozdíl sedmi let, oč byl Václav starší než Robert, že veškeré elektronické operace – objednávky zboží, mailovou korespondenci, webové stránky – nechával na Robertovi. Nevadilo mu to, občas sice brblal, že si Venca odejde z kšeftu s čistou hlavou a na něm nechá veškerou administrativu, ale na druhou stranu měl rád o všem, co se týkalo zakázek i obchodu, přehled.

Nechce teď švagrovi přidělávat starost s tím, že vlastně neví, jak to příští týden dopadne. Co je to, kurva, za pakárnu, že se tam nesmí používat mobil ani počítač, rozčiloval se včera v duchu nad informacemi o kurzu. Kdo to kdy viděl, odjet někam na samotu a nemít kontakt se světem? Pak si ale řekl, že nic se nejí tak horký, a i tam určitě bude signál. Vždyť jak jinak by tam fungovali? A nějakej čas na práci si taky vyšetří. Při nejhorším obětuje část noci. Meditace nemeditace, on prostě nemůže nechat kšeft ladem, když za něj nikdo agendu nevyřeší.

Odstrčí talíř stranou a odříhne si.

„Skvělý, Venco, fakt klasa,“ zvedne se od stolu. „Vlezu na síť hned, vyřídím, co pude, protože tam se prej bude…,“ včas se zarazí, spolkne slovo meditovat a zamumlá relaxovat, aby nebyl před švagrem za blba. Dokáže si sice představit, že by Václav třeba jenom zvedl obočí a víc to nekomentoval, každopádně dost na tom, až se později dozví o náplni kurzu od Táni. Kdo z normálních chlapů jezdí meditovat? pomyslí si. Dyť já ani nevim, co to znamená. A co tam bude vůbec za lidi?

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Část první

Možnost volby

1

2

Část druhá

Útočiště

Část třetí

Zpětná vazba