Becky Masterman

Sůl do rány

Originální název: A Twist of the Knife

Vydáno u Minotaur Books, New York 2017

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Becky Masterman 2017

All rights reserved.

Translation © Roman Tilcer, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8205-0 (epub)

ISBN 978-80-243-8206-7 (mobi)

Pro Del, Paulette a Julii

Odplata, odplata,

pohleď jen, Furie přichází!

– John Dryden

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji lidem, z nichž se stal můj ceněný tým redaktorů, který vede především Hope Dellonová z amerického nakladatelství St. Martin‘s Press (ach, ta trpělivost a moudrost!) a do kterého patří Helen Smithová z Penguin Random House (Kanada) a Bill Massey z britského Orionu. Dále jsem vděčná Indii Cooperové, vynikající redaktorce, která občas „rozcuchává“ řeč Brigid Quinnové.

A taky Helen Hellerové, své agentce. Jeden rozhovor s ní vydá za rok magisterského studia.

Následující odborníci mě vždycky podporovali tím, že mi odpovídali na otázky a přinášeli cenné postřehy. Jestli se o nich chcete dozvědět víc, radím vám, vyhledejte si ta jména, všichni napsali ve svém oboru výborné knihy:

Doktor Jan Leestma a doktor Scott Wagner, forenzní patologové.

Peter Stephenson, digitální forenzní věda.

William Bodziak, odborník na otisky prstů, ale vlastně jsme se bavili o nespravedlivě odsouzených.

William Bell, nápravná zařízení. Ted Vosk, právo.

Diana Franceová, forenzní antropologie.

Sue Stejskalová a pravá Chili Dawg, hledání lidských ostatků.

Děkuji:

Julii Kingové za to, že mi pomohla prohlédnout Vero Beach na Floridě.

Doktoru Williamu Martinovi a Nadine Martinové za to, že mi radili s lékařskými záležitostmi.

Čtenářům a spisovatelům Williamu Bellovi, Victorii Bergesenové, Ruth Daveyové, Mickey Gettyové a Pat McCordové. Všichni jste měli pravdu. Ve všem.

Své kamarádce Aimee Gravesové, která v roce 2016 získala cenu Paladin za boj proti obchodu s bílým masem, a lidem jako ona. Chovám úctu a obdiv ke všem hrdinům naší spravedlnosti, k policii, k projektu Innocence (Nevinnost), k Národnímu středisku pro pohřešované a zneužívané děti a k Akademii forenzní vědy. Můj příběh zkoumá omezení vědy, právních systémů a jednotlivců v nich. Jeho smyslem není vás o něčem přesvědčit, jenom vám ukázat, jak složitá bývá cesta ke spravedlnosti.

A jako vždy nakonec a navěky Fredericku Mastermanovi, se kterým se těším ještě na spoustu let, kdy spolu budeme sdílet opravdové i smyšlené příběhy. Dnes večer udělám špagety.

Prolog

25. ledna 1980, půlnoc

První popravu, které jsem se zúčastnila, neprovedli smrticí injekcí, ale ještě na starým jiskroušovi. Tak se ve věznici v Raifordu na severovýchodě Floridy láskyplně přezdívalo elektrickému křeslu. Bylo to v roce 1980, pár let potom, co v tom státě znovu zavedli trest smrti. Tenkrát už se sice používaly injekce se smrticím koktejlem, ale člověk si mohl způsob smrti vybrat sám.

S dopadením toho chlapa, kterého měli popravit, jsem neměla nic společného. Přivedl mě tam instruktor, kterému zbytek mé třídy na výcvikové základně Quantico přezdíval Bručivej Beran. Měl totiž bílý plnovous a vypadal jako Santa Claus, kdyby byl Santa Claus pěknej parchant. Povídal, že by to mělo být součástí policejního vzdělání, že bych měla vidět to, v čem vy možná vidíte konečný výsledek toho, čím se živím. I když jsem byla zelenáč, neuniklo mi, že jsem jediný přítomný agent a jedna z prvních žen zaměstnaných u FBI. Byla to doba, kdy padaly vtípky jako Vypnout prsa, agenti, zkontrolujte si zbraň, agentky, zkontrolujte si rtěnku. Říkejte si tomu obtěžování. Říkejte si tomu sexismus.

Říkejte si, že to byla odborná exkurze, mně je to fuk.

„Do vyhrazené místnosti právě vstupují svědci,“ uslyšela jsem a ten hlas nás potom provázel celou popravou jako nějaký hrůzný ceremoniář.

Vešli jsme a posadili se na dřevěné lavice, čelem k prosklené místnosti. Za sklem stálo bytelné dřevěné křeslo, z područek visely popruhy a další byly připevněné k předním nohám. Nahoře se jako svatozář vznášela kovová čapka. Byli tam s námi i dva novináři. O lavici před námi a napravo seděl o samotě ještě kdosi.

Můj instruktor na něj ukázal a zašeptal: „Tamten chlap? To je otec. Ten, co ho popraví, mu zabil dvě děti.“ Cítila jsem, že mě instruktor koutkem oka pozoruje. Opřel se a založil si ruce na břiše, jako by se chystal říct dítěti, že mu zakáže jít na fotbal, a chtěl si to užít.

Už mi vysvětlil, že v místnosti vedle té s křeslem budou tři popravčí a každý bude mít za úkol stisknout tlačítko, přičemž jedno pustí na tři vteřiny proud o síle dva tisíce voltů, druhé na sedm vteřin tisíc voltů a třetí na patnáct vteřin dvě stě padesát voltů. Bylo to nastavené tak, aby se náhodně použil proud jen z jednoho tlačítka. Nikdo z těch tří lidí, co ho měli pustit, tak nebude vědět, které to bylo.

U okna stál asistent ředitele věznice – viděla jsem, že nahlíží dovnitř a pohybuje rty, jak hlásí všechno, co vidí. Měl za úkol být na telefonu s komisařem, popisovat, co se děje, a být ve střehu pro případ, že by popravu na poslední chvíli odvolali. Vždycky vládlo takové to dramatické očekávání, kdy konečně zavolají, že to ruší.

Tenkrát nezavolali.

Komentář vedený suchým, nicméně věcným tónem snižoval dramatičnost celé scény, nakolik to jen bylo možné. Jako by herci chtěli přesvědčit diváky, že to není doopravdy.

„Je 25. ledna 1980. Je právě 00.13.“

Proč o půlnoci? napadlo mě. Co to má sakra za smysl?

„Odsouzený byl eskortován z cely do popravčí místnosti. Působí netečně a po jistém váhání se posadil do křesla. Stráže mu zapnuly popruhy kolem rukou a nohou. Máte nějaká poslední slova?“

Muž v křesle měl kulatý obličej a nateklé oči. Podíval se na nás přes okno a hlesl: „Mrzí mě to, Franku. Beru to zpátky.“ Jako by Frank mohl říct: Tak jo, však o nic nejde. Odsouzený se snažil říct víc, ale podařilo se mu ze sebe vypravit jen směšný zvuk podobný kočičímu zamňoukání a vzdal to.

Chlap, který seděl napravo od nás o lavici vpředu, podle všeho Frank, ho pouze mlčky sledoval.

Ceremoniář pokračoval. „Toto jsou poslední slova. Chtěl byste se pomodlit?“

Odsouzenému se pohybovaly rty, mumlal pořád dokola stejnou větu, skoro ho nebylo slyšet a rozhodně se nemodlil. „Půjdu do pekla. Půjdu do pekla. Půjdu do pekla. Půjdu do pekla.“ Možná by takhle pokračoval donekonečna, kdyby se popravčí nerozhodli přistoupit k dalšímu kroku.

„Asistenti nyní připevňují k hlavě a k nohám mokré houby. Vězeň je z toho zřejmě neklidný. Jeden asistent mu utírá čelo, buď od potu, nebo od vody, která mu teče do očí. Teď mu dávají přes hlavu látku. Nyní na ni usazují kovovou čapku a upevňují ji. Vězeň se prudce třese. Asistenti opustili místnost.

Je právě 00.19. Žádáme povolení pokračovat v popravě. Povolení pokračovat uděleno.

Fáze jedna. Tělo ztuhlo, jako by ve vteřinách, kdy do něj vstoupil proud, nadzvedlo nad křeslo. Ozvalo se lupnutí, mysleli jsme si, že praskl jeden z popruhů, ale zřejmě ho způsobila náhle nabitá voda. Odsouzený svírá opěrky.

Fáze dvě. Tělo se již uvolnilo. Vypadá to, že tentokrát byl proces úspěšný.

Fáze tři. Není co dál hlásit. Proud je vypnutý.

Nyní poběží odpočet. Zdá se, že vězeň nedýchá. Čtyři minuty.“

Vězeň byl opravdu nehybný a zhroucený, na místě ho držela pouta na rukou a kovová čapka připevněná k hlavě.

„Tři minuty.“

Nikdo v místnosti pro svědky se nehýbal. Pokud se dobře pamatuju, tak já jsem dýchala, ale za ostatní mluvit nemůžu.

„Dvě minuty. Minuta. Do místnosti právě vstoupil soudní lékař a hledá známky života. Hlásí, že odsouzený zemřel dnes v 00.33. Ředitel věznice nahlásil popravu komisaři a ten nás pochválil za dobrou práci. Ředitel odpověděl, že se na ní podílel celý tým a že jsme připravení na další.“

„Tak co na to říkáš, Jane Wayneová?“ zeptal se mě instruktor.

Když ze mě dělal ženskou verzi Johna Waynea, bylo to snesitelnější, než když mi říkal Dickless Tracy, což měl zase být Dick Tracy bez pánského nádobíčka. Promnula jsem si koutek úst, kde mi cukal nerv. Kdosi se kdesi zasmál.

Zůstali jsme na pitvu, nebyla moje první, ale bylo to poprvé, co jsem sledovala pitvu člověka zabitého elektrickým proudem. Připadá mi absurdní provádět pitvu někoho, koho jsme viděli zemřít, ale patří to k formálnímu vedení záznamů, kterému jsou lidé tak oddaní, snad ve snaze ohradit se, že nakonec jsme přece jen lidé.

Bylo mi řečeno, že na místě, kudy do těla vejde proud, zůstanou „určité popáleniny“. To byla pravda. Pravá noha zezadu vypadala a byla cítit jako vepřové po deseti minutách na grilu a temeno měl seškvařené až na lebku. Poté, co mu ji otevřeli, zapsali do záznamu lebeční krvácení. Odebrali moč, aby se ověřilo, jestli před popravou nedostal nějaké drogy, ale nic se nenašlo.

Způsob smrti: zabití elektrickým proudem.

Zabití, tak to uvedli v úmrtním listu. Za jakýchkoli jiných okolností to znamená, že jeden člověk usmrtí druhého, ovšem v tomto případě to bylo posvěcené zákonem.

Příčina smrti: srdeční selhání.

Je to drsný odchod a nedívá se na to pěkně. Dovedete si představit, jaké to je sedět téměř bez hnutí na něčem, co vypadá jako kostelní lavice, a nijak nezakročit, když ani ne pět metrů od vás umírá člověk nepřirozenou smrtí? Pečlivě ovládat všechny svoje svaly, do nichž mozek střílí příkazy, aby té smrti zabránily? Potlačit to nutkání něco udělat? Pomoct?

Spousta lidí z orgánu činných v trestním řízení je proti trestu smrti, protože lépe než kdokoli jiný znají nedostatky soudů, vědy a zákona, které můžou vést k nespravedlivému odsouzení. Co se mě týče, lidi občas vtipkují, že jsem krutá, že podporuju trest smrti do té míry, že kdybych mohla, udělala bych hrdelní zločin i z dopravních přestupků. No, přiznám, že jsem si dvakrát v životě, o řadu let později, vychutnávala pohled, jak někdo umírá, v jednom případě mou rukou. A některým lidem bych s radostí zmáčkla to tlačítko osobně. Ale jako rutinní záležitost připomíná poprava spíš utracení nemocného zvířete. Není na tom nic příjemného, nic vzrušujícího, vyvolává to jen takové znechucení, až se člověk chce držet přesného scénáře, a být tak od toho dál. Udělat ze sebe herce v divadelním dramatu, které napsal někdo jiný.

To jo, ale zvládneš to, Brigid Quinnová? Jasně, že to zvládnu. Potlačila jsem to nutkání fakt dobře.

Taková je poprava. Tohle jsem viděla před pětatřiceti lety, z tohohle si pamatuju každičký pohled, zvuk a pach, jako by to bylo včera. Nechtěla jsem znát celý příběh toho člověka. Nebyla jsem si ani jistá, jestli není zaostalý. Jelikož jsem poznala pár stvůr, co se utratit zkrátka musely, nic proti trestu smrti nemám. Ale jestli bude někdo někdy naznačovat, že z něj mám zvrácené potěšení, ať jde do prdele.

První

O třicet pět let později…

Je dobře známo, že se stává vzácně, aby někdo zabil cizího člověka. Většina vrahů zabíjí své blízké. Tohle je příběh o chlapovi, který čekal na popravu za vyvraždění celé svojí rodiny, a o ženských, co ho milovaly nebo nesnášely. Je to příběh o tom, jak daleko zacházíme při hledání spravedlnosti, jak ji vnímáme. Je taky o vězeních, v některých případech postavených z kamene. A zrovna tak je to příběh o rodinných legendách, které vyprávíme ostatním i sobě a které nás uvězňují. Hrdinové i zloduši, všichni mají rodinu.

Tenhle příběh začíná u mého otce. Matka mi zavolala z Fort Lauderdale na Floridě, že se mu ze zánětu průdušek vyklubal zápal plic a právě ho záchranka odvezla z jejich domu s pečovatelskou službou do nemocnice. Musela jsem za nimi. Koupila jsem si letenku a sbalila se.

Tenhle příběh ale začíná i u zvláštní agentky Laury Colemanové.

Tohle jsem uviděla v pokoji v Tucsonském lékařském středisku den poté, co málem zemřela při záchraně mého života:

Uviděla jsem záda tří lidí, kteří tvořili kolem jejího lůžka kordon, jako by ji chtěli ochránit před světem, takovou tu rodinu, co člověka objímá a líbá a je až přespříliš citově štědrá. Měli na sobě tmavé oblečení. Otec a matka byli oba v určitém stadiu Alzheimera a potkala jsem je už o pár dní dřív. Bratr právě dorazil. Otočili se, desetkrát mi poděkovali a odešli do bufetu, abychom si mohly s Colemanovou promluvit.

Když se rodina odlepila od lůžka, uviděla jsem, že Lauru Colemanovou obklopují věci skoro stejně bledé jako její obličej – nemocniční košile, prostěradlo, zástěna vedle postele. Byla napíchnutá na kapačku. Vypadala pohuble, protože byla čtyřiadvacet hodin bez vody, není to moc, ale v poušti je to až příliš. Její kosti vrhaly stíny. Gázovým obvazem na uchu, které měla procvaknuté sešívačkou, prosakovala trocha dezinfekce. Kolena jí podepřeli čalouněnou podložkou, aby měla zvednuté kotníky, jelikož jí operovali přeříznuté Achillovy šlachy. Kudrnaté vlasy měla tak zpocené a mastné, že se jí dělily do jednotlivých pramínků.

Cítila jsem se provinile, že stojím na nohou a jsem jen drobet dobitá. Sjela jsem očima níž a všimla jsem si, že i když jsem se důkladně drhla, zůstala mi pod nehtem troška něčeho, co nejspíš nebyla má vlastní krev.

Když jsem se podívala zase na Colemanovou, zaměřila jsem se na její oči: nejdřív vypadaly zastřeně z léků proti bolesti, ale potom mě uviděla.

Ne mě. Doktoři a rodina ji na nějakou dobu rozptýlili, ale poznala jsem na ní, že ji můj obličej vrátil tam, kde jsme byly včera v noci. Zamáčkla hlavu do polštáře, jako by dostala slabší ránu.

Byla jsem tam s ní, a i já se s tím těžko vyrovnávala. Pro ni to bylo první setkání se smrtí a to, co zažila, čeho se stala svědkem, by vyřídilo většinu agentů, ať už chlapů, či ženských. Člověk se z toho jen tak neoklepe, ať je, kdo je, a jestli někdo tvrdí, že jo, tak žije v nějakém komiksovém příběhu.

Odložila jsem si tašku v nohách postele a pohybovala jsem se u toho pomalu, abych Colemanovou nevylekala, a jemně, aby to necítila v kotnících.

„Měla by sis umýt vlasy,“ prohodila jsem, abych dala najevo, že jsem to já, Brigid Quinnová, a že je to den jako každý jiný. Že nepovedu takové ty obecné kecy typu seš v pohodě měli jsme o tebe strach. Poznala by, že to nejsem já.

Začala si přitahovat přikrývku k bradě a potom jí muselo dojít, že vypadá jako vyděšené děcko.

„Chápu,“ řekla jsem. Jeden ani nepotřebuje nějaké nablblé duchovní smýšlení, aby poznal, že nás násilí, které jsme spolu prožily, spojilo. „Z toho se dostaneš.“

Z očí jí zmizel děs, vrátila se do přítomnosti a konečně uviděla jen a pouze mě.

Odkašlala si a změnila téma, přepnula na nezávaznou konverzaci. „Willis. Můj brácha Willis žije v Severní Karolíně. Vezmu si dovolenou a strávím ji s ním v Hendersonville, v horách v Severní Karolíně. Bude to pohoda.“ Když to říkala, nevypadala kdovíjak nadšeně. „Ale dělám si starosti o tátu, bude muset sám pečovat o mámu. Máma byla jeden z důvodů, proč jsem zůstala tady.“

„Vidím, že máš dobrou rodinu. Takhle dobrou rodinu by měli mít všichni.“ A protože nezávazná konverzace není zrovna moje parketa, zeptala jsem se: „Stavil se tu ten debil?“

Sice měla kvůli lékům trochu zamotanou hlavu, ale chytala se.

„Ne. To by neudělal.“

„Jasně že ne. Ještě jsem ti neřekla, že jsem se ho snažila přesvědčit, že jsi unesená. Větší starosti mu ale dělalo, aby náš rozhovor nezaslechla jeho manželka.“

„N-nech to plavat, Brigid,“ zakoktala se stejně, jako když poprvé řekla žalobci křestním jménem a poznala, že mi došlo, že jsou milenci. „Rýpej si do mě, až se budu moct bránit. Teď jsem unavená.“

Máte-li nějaké trauma, nejlíp uděláte, když se přinutíte rozebírat ho pořád dokola, dokud vás nezačne nudit. Řekla jsem: „Znám jednoho super člověka z Asheville. Z Hendersonville je to trochu zajížďka, ale stojí to za to. Pomohl mi, když jsem jednou byla u konce sil, a nikdo z Úřadu se to nedozví.“ Už jsem jí napsala jméno a telefonní číslo a teď jsem hmátla do tašky, kde ten papírek ležel na všech mých ostatních krámech. Položila jsem jí ho na posuvný stolek na lůžku.

„Neztrať to. Jo a už jsem se s ním spojila a řekla mu, že se ozveš, takže jestli za ním nezajedeš, dozvím se to.“

„Jednáš se mnou jako se zelenáčem,“ ohradila se Laura.

A zelenáč technicky vzato nebyla. Několik let vyšetřovala podvody se zdravotním pojištěním, pátrala po ztracených penězích. Ale těsně předtím, než jsme se poznaly, přešla na oddělení vražd. To pro ni bylo úplně nové území – proto jsem ji brala jako zelenáče. Jelikož ještě měla setkání s násilím v živé paměti, zatím si neuvědomovala, že teď stojí na křižovatce a buď bude žít v přítomnosti, nebo v minulosti. To, že padouch v posledním aktu umře, ještě neznamená, že vás nemůže stáhnout s sebou do hrobu. Tehdy jsem si neuvědomovala, jak mě a Colemanovou ovlivní myšlenka, že smrt není vždycky to poslední, co člověk udělá.

„Nějaká další rada?“

Došlo mi, že jsem se ponořila do vlastních úvah a už jsem si Lauru Colemanovou málem představovala, jak si ubližuje. Viděla jsem to u jiných, ale ona to zvládne, řekla jsem si. Je dost odolná. Z úvah jsem se vytrhla, když zopakovala: „Nějaká další rada?“

„Ještě jsem přemýšlela nad tím, jak jsem ti řekla, že bys měla zůstat u FBI. Jsou chvíle, kdy by člověk měl odejít. Tohle je jedna z nich. Svou službu jsi splnila. Máš splněno na celý život. Až se dáš dohromady, až se dáš opravdu dohromady, dělej něco jiného.“ I když jsem měla v úmyslu zůstat drsná, samotné mi to znělo až trapně jako hlas matky, kdesi v něm slabě zazníval plačtivý prosebný tón. A není se čemu divit – kdybych někdy měla tu smůlu, že bych přivedla na svět dítě, nejspíš by to byla Laura Colemanová.

Ta navzdory lékům mírně přimhouřila oči a sevřela rty, napjaly se jí jako vždy, když se jí někdo připletl do cesty. Nikdy neuměla všechna tahle prozrazující znamení ovládat. Její výraz mě potěšil, ujistil mě, že tu Laura ještě pořád je. „Ještě nějaká další rada?“

Poznám, kdy si dát pohov. „Už se znova nezamiluj, do koho nemáš. A vždycky si počkej na posily.“

Uchechtla se, jen trošku a nejspíš poprvé po nějaké době. Můj sklon vtipkovat tváří v tvář potížím není úplně k zahození.

„To už je všechno?“ zeptala se.

„Ještě jedna věc.“ Odmlčela jsem se, abych si promyslela, jak to podat.

„Co?“

„Nebuď já.“

Nějakou dobu jsem s Colemanovou nemluvila a od doby, co jsme v Arizoně spolupracovaly na tom případu, uplynul rok. Podle posledních informací se přestěhovala od bratra ze Severní Karolíny na Floridu, nastoupila k Úřadu šerifa okresu Palm Beach a pracovala na odložených případech vražd.

Jednou v červnu jsem jí zavolala ze svého domu v širé poušti severně od Tucsonu, abych nahlásila, že můj táta leží v nemocnici – takže poletím do Fort Lauderdale – a zjistila, jestli se nechce sejít. Než jsem to stihla udělat, řekla mi, že už v Palm Beach neřeší odložené případy. Nedělá to už sedm měsíců. Od chvíle, kdy jsme spolu naposledy mluvily, přešla k dobročinnému projektu Nevinnost a seznámila se s jedním fajnovým obhájcem, co k tomu projektu sice nepatří, ale zdarma řeší dovolání odsouzenců, u kterých má pocit, že si to zaslouží. Najal si ji jako vyšetřovatelku. Dělá teď na třetím případu. Se zdráhavostí, z níž vyplynulo, že si prohru bere osobně, mi prozradila, že první dva neskončily úspěšně. Ale úplně vyřízená z toho nebyla, protože ti lidi byli vinní. Obhajovat nevinného bylo něco úplně jiného.

„Ten právník se jmenuje William Hench. Právě pracujeme na dovolání chlapa, co patnáct let čeká v cele na smrt,“ řekla. Spíš jsem cítila, než slyšela napětí v jejich hlasivkách, mluvila hlasem o něco vyšším a chraptivějším než obvykle, jako by ji někdo jemně škrtil šňůrou od telefonu a ona se snažila dělat, že se nic neděje. Takhle mluvila, když byla pro něco zapálená. Byla hrozně zapálená.

„Pamatuješ si Lynchův případ?“ zeptala se.

Jestli si pamatuju Lynchův případ. Ten, který jsme obě málem zaplatily životem, protože trvala na tom, že bude bojovat za osvobození chlapa, o kterém věděla, že není sériový vrah, i když se teda provinil nekrofilií.

Nečekala na odpověď, jelikož ji znala předem. „Tohle je to samé v bledě modrém. Kombinace odloženého případu a nespravedlivého odsouzení. Je to něco jako moje životní poslání. Máme za to, že ten člověk nic nespáchal. Jenže,“ pokračovala, „nám chybí pár důkazů. Dostat se k důkazům v okrese Indian River není žádná hračka a Willovi hážou klacky pod nohy. Řekla jsem mu, že bys tu mohla znát někoho, kdo by to mohl popostrčit. Will o tobě slyšel. Udělalo na něj dojem, že tě znám.“

„No, tak to máte oba kliku. Volám, abych ti řekla, že tam letím. Můj táta leží v nemocnici se zápalem plic. Je mu třiaosmdesát a kouří. Podle mě má i rozedmu. Matce nemá kdo pomáhat, jen můj bratr, a ten je k ničemu. Nejsme ale, jak se říká, rodina, co drží při sobě. Nejspíš si budu muset od té nemocnice oddechnout. Tak se sejdeme. Jen si představ, jaká to bude paráda řešit spolu další případ.“

„Myslela jsem spíš, že bys třeba jen zavolala někomu…“

„Ne-e. Koho se snažíte zachránit?“

„Marcuse Creightona.“

Poplach. Nevěděla jsem všechno, ale věděla jsem, že Creighton je vinný. Že to Laura projede. Znovu jsem si vzpomněla, jak nerada prohrává, a začalo mi vrtat hlavou, proč se dala zrovna na dovolání. Potom jsem si vybavila, že když jsem se s ní poprvé sešla, věřila v nevinnu dopadeného tak horlivě, že se na mě málem vrhla přes stůl, aby mě přesvědčila, že má pravdu. Ale to všechno jsem si nechala pro sebe. Řekla jsem jen: „Nekecej. Fakt?“

„Ty si ten případ pamatuješ.“

Odpověděla jsem: „Byl to obří případ, asi jako Casey Anthonyová. Jako O. J. Simpson. I kdybych tehdy nepracovala v té oblasti, bylo to v celonárodních zprávách.“

„Obří. Rozdíl je v tom, že proti nim bylo víc důkazů, a stejně oba vyvázli. No vážně, koho by to napadlo? Podle všeho bychom mohli najít důkazy, které Marcuse Creightona když ne přímo očistí, tak mu aspoň zmírní trest smrti na doživotí. Jestli se dokáže, že je nevinný, publicita pomůže současnému trendu pro zrušení hrdelního trestu.“

„A vůbec nezaškodí, že je to běloch z horní střední třídy,“ já na to.

Na druhém konci ticho.

„Chci jen říct, že nepotřebuju přednášku,“ povídám.

„Názor veřejnosti se mění, Brigid. Většina zákonodárců napříč politickým spektrem to vidí stejně.“

„Ale, Lauro… Marcus Creighton.“

Došlo mi, že mě možná zná stejně dobře jako já ji, řekla totiž: „Myslíš si, že mi přeskočilo. Já vím, jaké jsou vyhlídky, ale věřím, že občas stojí za to do něčeho jít nehledě na vyhlídky, a vím, že ty to máš stejně.“

„Já to mám tak, že jsem vždycky nesnášela hádky po telefonu.“

„No tak se nehádej. Aspoň než se dozvíš, jaké nové důkazy dohledáváme.“

„Víš co, pošli mi všechno, co k tomu případu máš, na e-mail, ať se na to můžu mrknout. Přiletím zítra odpoledne, stavím se v nemocnici a potom si dáme sraz v té restauraci Howard Johnson’s na pláži v Deerfieldu.“

Takže. Rodiče, pak Laura. Ještěže teď coby soukromá vyšetřovatelka nemám žádné naléhavé případy, očividně je mě potřeba jinde.

Sbalila jsem si zbraň a kvůli pravidlům bezpečného cestování ji odnesla na poštu a poslala na Lauřinu adresu. Ne že bych očekávala nějaké potíže.

Vážně jsem to řekla? Potíže očekávám vždycky. Co jsem ale nečekala a co Laura ještě nevěděla, byla skutečnost, že druhý den zhruba v době, kdy jsem ve Phoenixu přestupovala z jednoho letadla na druhé, floridský guvernér podepsal příkaz k popravě Marcuse Creightona smrticí injekcí.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PODĚKOVÁNÍ

Prolog

První