Ladislav Kováč

O zmysle ľudského života

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Ladislav Kováč, 2018

All rights reserved.

Cover Art © Pavlína Morháčová

ISBN 978-80-89916-30-6

Publikáciu z verejných zdrojov podporil

Oh, lidstvu na zemi je věru těžko žít;

zrozeno zákonem, jiný má poslouchat,

zplozeno bez cíle, a musí cíl svůj znát,

stvořeno s neduhem, má úkol zdravé být.

Kam míří příroda tím dvojím zákonem,

jenž vložil v bytosti boj vášně s rozumem?

— Fulke Greville

O čom je tento text?

Text je pozvaním čitateľa na premýšľanie o jedinej otázke: Prečo a kvôli čomu žijeme? Stará otázka. Ľudia si ju kládli odnepamäti. Pekne ju artikuloval alžbetínsky básnik Fulke Greville (1554 – 1628). Jeho báseň som si zvolil za východisko tohto spoločného skúmania.

Ja, autor, a ty, čitateľ, sme dva živé tvory. Patríme medzi sedem a pol miliardy ľudí, príslušníkov živočíšneho druhu Homo sapiens. Na našej Zemi, jednej z ôsmich planét, ktoré obiehajú okolo Slnka, existuje asi prinajmenšom jeden a pol milióna iných živočíšnych druhov. Všetky spája spoločná evolučná minulosť: biológia nás dnes presviedča, že všetky pochádzajú od jediného spoločného predka. Druhy neexistujú nezmenené a večne. Od vzniku života na Zemi viac než 99,9 percenta všetkých druhov už stačilo vyhynúť. Naše Slnko je jednou z hviezd galaxie, ktorú voláme Mliečna dráha a ktorú dohromady tvorí sto miliárd hviezd. A takých galaxií, ako je naša, je v celom vesmíre tiež prinajmenšom sto miliárd.

Takže v takomto svete, plnom galaxií a hviezd, existujeme my dvaja – ja a ty.

Ale naozaj existujeme? Čo ak existujem len ja a to, že existuješ aj ty, je iba moja ilúzia? Čo ak existencia celého sveta, a teda aj tých sto miliárd galaxií vesmíru, je tiež len moja ilúzia? Pred 2 300 rokmi čínsky taoistický filozof Čuang C’ (369 – 286 pred n. l.) rozpovedal takýto príbeh:

„Snívalo sa mi raz, že som bol motýľom. Poletoval som si šťastne sem a tam, bez toho, že by som si uvedomoval, že som to ja. Keď som sa prebudil, bol som to znovu ja. Ale teraz neviem, či som to vtedy bol človekom, čo sníval, že je motýľom, alebo či som teraz motýľom, ktorému sa sníva, že je človekom.“

Takáto predstava starého čínskeho majstra má blízko k názoru, ktorý dejiny západnej filozofie nazývajú solipsizmus. Na jeho počiatku stojí grécky filozof Gorgias (483 – 575 pred n. l.). Jeho filozofickí nasledovníci, sofisti, tvrdili, že nijakú existenciu nemožno logicky dokázať. Iní, umiernenejší filozofickí skeptici argumentovali, že ľudský jedinec, ktorý si je vedomý svojho mentálneho stavu, len analogizuje, keď podobný stav pripisuje iným tvorom okolo seba. V novovekej filozofii René Descartes (po latinsky Cartesius; 1596 – 1650) tvrdil, že o všetkom môžem a musím pochybovať, ale je pre mňa nespochybniteľný fakt, že ja sám som čímsi, takže tvrdenie „myslím, teda som“ je pravda, ktorú ani najväčší skeptici nemôžu vyvrátiť. Podľa Descarta prijatie tejto zásady sa spája s uznaním existencie osobitnej substancie, duše, ktorá je nezávislá od tela a môže sa bez neho obísť. Pre Descarta duša je nehmotná (res cogitans), ale okrem nej existuje aj materiálny svet (res extensa). O ňom už síce môžem pochybovať, ale prostredníctvom svojho rozumového skúmania dospievam k poznaniu, že aj on existuje. Typickým predstaviteľom novovekého solipsizmu bol George Berkeley (1685 – 1753). Popieral existenciu hmoty a tvrdil, že okrem ducha, teda toho, čo vníma, niet žiadnej inej substancie. Podľa neho je existencia vonkajšej skutočnosti a hmoty len zdanlivá; existuje len moje myslenie o nej.

Lenže my k evidencii o existencii sveta nedospievame svojím rozumovaním, ale svojím cítením. Vyjadril to William Shakespeare (1564 – 1616): „Niet takého filozofa, čo by trpezlivo znášal bolesť zubov.“ Pod tlakom neznesiteľnej bolesti aj najpresvedčenejší solipsista opustí presvedčenie, že svet je len jeho predstava. To, čo robí bolesť takou silnou a ťa presviedča, že ty a s tebou aj svet ako príčina tvojej bolesti existujete, je fakt, že bolesť prežívaš, preciťuješ ako svoj vlastný, privátny zážitok. „Cítim, teda som“ vyjadruje ľudskú situáciu vhodnejšie než klasické karteziánske „myslím, teda som“. V protiklade k filozofom racionalistom filozof David Hume (1711 – 1776) tvrdil, že človek nie je racionálny živočích; jeho správanie riadi nie rozum, ale emócie: „Rozum je a má byť len otrokom vášní. Nemôže si nárokovať viac, než im slúžiť a poslúchať ich.“ Už sto rokov pred Humom Blaise Pascal (1623 – 1662) napísal, že „srdce má svoje dôvody, ktoré rozum vôbec nepozná“.

O tom, že existujem nie iba ja, ale aj ty, môj čitateľ, ma presviedčajú aj moje emócie. David Hume už vedel, že máme prirodzenú schopnosť preciťovať nie iba svoje vlastné emócie, ale sa vciťovať do prežívania iných ľudí. Túto ideu rozvinul Humov súčasník Adam Smith (1723 – 1790). Vo svojom diele „Teória mravných citov“ urobil zo sociálneho citu, ktorý nazýval sympatia (a dnes ho skôr nahradzujeme termínom empatia), základ mravného konania ľudí. Patrí k irónii dejín západného myslenia, že konštruktéri teórie „racionálneho človeka“ ako čisto sebeckého tvora, na ktorej až donedávna budovala moderná ekonómia, sa odvolávali na iné Smithovo dielo „Skúmanie o povahe a príčinách bohatstva národov“, ktoré sa považuje za základ ekonómie. Na jeho rolu mravných citov v ľudskom konaní zabudli.

Dnešná neurobiológia dokáže zmerať, že keď som svedkom tvojho utrpenia, v mojom mozgu sa aktivujú tie isté centrá, ako keď prežívam svoju bolesť. A to isté platí o prežívaní mojich a tvojich radostí. O tom, že ja a ty existujeme, nás spoločné prežívanie bolestí a príjemností, vzájomná empatia, presviedča viac než naše mudrovanie a naša logika. Človek je hyperemocionálny živočích.

Ale má naša existencia nejaký zmysel? O tom budeme spoločne premýšľať.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

O čom je tento text?