Maria Šarapovová

Nezastavitelná

Ukázka z elektronické knihy

Unstoppable: My Life So Far

Copyright © SW19, Inc., 2017

Translation © Petr Kovařík, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-281-2

ISBN mobi 978-80-7565-282-9

Vím, jak to chodí. Začátek knihy. Říká se tomu věnování. Stránka, kterou máme tendenci přeskočit. Otočit!

Ale tato kniha je pro vás.

Možná se vůbec neznáme nebo jsme se setkali jen krátce. Možná jste o mně nikdy neslyšeli.

Pokud můj příběh už znáte, děkuji, že se chcete dozvědět víc.

Že jste mi věnovali svůj čas. Za zvědavost. Možná vás zaujal obal. Děkuji vám, že jste knihu vzali do ruky.

A konečně děkuji tomu úžasnému množství lidí z celého světa, kteří prožívají má vítězství a porážky, jako by byly jejich vlastní. „Děkuji vám“ nemusí být dostatečně silná slova na to, aby můj vděk vyjádřila, ale i tak vám budu navždy vděčná.

Nesuďte mě podle mých úspěchů, suďte mě podle toho,

kolikrát jsem upadl a znovu vstal.

— NELSON MANDELA

Předmluva

Jednou, bylo to někdy ke konci turnaje Australian Open v roce 2016, mě požádala zdravotní sestra, abych se vyčurala do kalíšku. Na tom nebylo nic neobvyklého – je to součást běžného postupu ITF, Mezinárodní tenisové federace, když testuje sportovce kvůli udržení čistoty sportu. Bylo mi dvacet osm let. Do kalíšků jsem čurala už přes deset let a na ten test jsem vzápětí zapomněla. Rychle jsem se zase začala soustředit na aktuální záležitosti: další kolo turnaje, další zápas, který musím vyhrát, abych se dostala tam, kam chci. Už jsem vyhrála pět grandslamový turnajů, včetně Australian Open, ale ta touha být v poslední den velkého turnaje nejšťastnější ze všech hráček, ta se nikdy nezmění. Vlastně je čím dál silnější. Jak jsem se blížila ke konci kariéry – a v prvních týdnech roku 2016 jsem nad ničím jiným nepřemýšlela –, začala na mě doléhat tíha času. Těch šancí vyhrát další grandslamový titul už moc nebude.

Ve finále v roce 2015 mě porazila Serena Williamsová. Dva nula na sety, ve druhém setu ve zkrácené hře. Prohra nikdy nepotěší, přesto jsem odcházela v dobré náladě a silná. Těšila jsem se na nadcházející sezónu, která měla být jednou z mých posledních. Ve skutečnosti jsem v těchto týdnech, při cestách z jednoho asijského turnaje na druhý, přemýšlela víc o konci kariéry než o hře. Věděla jsem, že konec se blíží, a chtěla jsem odejít dokonale. Chtěla jsem ještě naposledy absolvovat celý okruh, od Australian Open přes French Open po Wimbledon. Něco jako vítězné kolečko na stadionu. Milovala bych lidi a lidé by milovali mě. Skončilo by to US Open, které bych hrála právě v okamžiku, kdy by se tato kniha dostala do obchodů. Snad bych se dokonce dostala až do finále. Možná by tam byla i Serena.

Serena Williamsová byla u všech vrcholů i mezí mé kariéry – naše příběhy jsou vzájemně propletené. Ke každému zápasu s ní přistupuji s úzkostlivým respektem. Byla to Serena, kterou jsem porazila ve finále Wimbledonu, a pronikla tak v sedmnácti na mezinárodní scénu, a byla to Serena, kdo mi od té doby uštědřil nejhorší porážky. Porazila jsem všechny hráčky, které vyhrály nad Serenou, ale bylo pro mě téměř nemožné porazit Serenu samotnou. Má to svůj důvod – ona ho zná a ví, že já ho znám. Je to naše tajemství, k němuž se ještě dostanu.

Možná bych ji nějakým způsobem dokázala porazit, a moje kariéra by tak skončila stejně, jako začala: držela bych pohár před jásajícím davem vedle Sereny.

Ale víte, jak se to říká: Člověk míní, Pán Bůh mění.

Tři týdny po začátku sezóny jsem dostala e-mail od ITF. Po jeho přečtení jsem začala panikařit. Test moči z Melbourne? Neprošla jsem. V moči mi našli meldonium, které bylo v lednu 2016 přidáno do seznamu zakázaných látek Světové antidopingové agentury. Jinými slovy, byla jsem dopingovou hříšnicí. Chystají se mi okamžitě pozastavit činnost. Bude následovat vyšetřování.

Meldonium?

Nikdy jsem o ničem takovém neslyšela. Musela se stát nějaká hrozná chyba. Seděla jsem na posteli a vygooglila si to. Při pohledu na výsledky vyhledávání jsem se zděsila. Jiný název pro meldonium je Mildronát a ten jsem znala. Je to doplněk, který jsem užívala už deset let. Používá se k léčbě řady onemocnění, včetně onemocnění srdeční tepny. Mildronát mi v roce 2006 doporučil rodinný lékař. Nebylo mi tehdy moc dobře, často jsem marodila a několikrát mi natočili abnormální EKG. V rodinné anamnéze byla cukrovka. Nijak jsem nad tou pilulkou nedumala a prostě jsem ji začala užívat. Brala jsem ji před jakoukoliv intenzivní fyzickou činností, podobně jako někdo bere aspirin jako prevenci infarktu nebo mrtvice. Nebyla jsem jediná. Ve východní Evropě a v Rusku je Mildronát podobný ibuprofenu. Miliony lidí jej berou denně, včetně mé babičky! Nikdy jsem jej na formuláři ITF neuváděla – máte sem uvést všechny léky nebo doplňky, užívané během posledních sedmi dní, protože jsem jej nebrala každý den a nepovažovala jsem jej za něco podobného jako advil, který jsem brala proti bolesti.

Jak by měl asi zvyšovat výkonnost?

To nedokáže říct ani ITF. Protože ji nijak nezvyšuje. Vypadá to, že jej činovníci zakázali jen proto, že ho používalo tolik Východoevropanů. „No, jestli jej berou, musí to mít nějaký důvod,“ – něco takového. Zpráva o jeho zákazu se ke mně nedostala, protože mi prostě unikla – byla součástí dlouhého seznamu, dalo se k ní dostat pouze přes řadu odkazů obsažených v e-mailu od ITF a já si ničeho zvláštního nevšimla. To byla z mé strany zásadní chyba. Byla jsem nepozorná.

Tahle chvilka nepozornosti teď hrozila, že všechno zničí. Mohli mi zakázat činnost až na čtyři roky! Čtyři roky? To je pro profesionálního sportovce celá věčnost.

Pod mým životem se otevřela bezedná jáma a já do ní padala. Na všechno, na čem jsem od čtyř let makala, na celý ten bláznivý boj bylo najednou vrženo jiné, strašlivé a nespravedlivé světlo. Následující dny jsem byla zoufalá, neschopná tomu všemu uvěřit.

„Doprčic,“ zařvala jsem nakonec a hecla se. „Takovouhle hovadinu si nenechám líbit.“

Co je hlavním rysem mé hry? Odhodlání a houževnatost. Neodcházím z boje. Desetkrát mě sundej, pojedenácté vstanu a pošlu ti ten žlutý míček zpátky přímo na tělo. „Tohle mě nezničí,“ řekla jsem si. „Nebude to mé poslední slovo.“ Chcete-li pochopit mé odhodlání, musíte zjistit, kdo jsem, odkud jsem a jak se to všechno seběhlo. Musíte se seznámit se mnou, s mým otcem a s naším nočním útěkem z Ruska, když mi bylo šest let. Musíte poznat Nicka B. a Sekua a Serenu a ten hodný starý manželský pár z Polska. Musíte se seznámit s tím bláznivým příběhem. Jinými slovy, musíte vědět všechno.

Kapitola první

Vždycky jsem ráda mlátila do míčku. Už od čtyř let. Je to jediná věc, která může vyřešit jakýkoliv problém. Prohrála jsi Wimbledon ve frustrujícím zápase a všechno, co mohlo jít správně, se podělalo? Zvedni raketu a práskni do míčku. Výplet a míček, náboj, který nese tělo, napraví všechno. Rána do míčku tě vrátí do přítomnosti, kde kvetou kytky a zpívají ptáci. Dozvěděla ses něco hrozného z druhého konce světa? Zemřela ti babička a před tebou není nic než dlouhý let a pohřeb? Zvedni raketu a vezmi si míček. A práskni do něj. Změnila se pravidla, tobě to uniklo a najednou lék, který jsi brala už léta, všechno zničil? Vezmi si raketu a začni mlátit do míčku!

Je to jedna z mých prvních vzpomínek. Byly mi čtyři roky. Můj otec, který začal hrát tenis o rok nebo o dva dřív, protože mu dal bratr k narozeninám raketu, mě přivedl na kurty v Soči, kde hrával. Malý park s antukovými kurty, bufet a ruské kolo, z něhož bylo vidět přes bytový dům na Černé moře. Ten den, protože jsem se nudila, jsem mu vytáhla z tašky raketu a míček a začala do něj mlátit. O plot, o zeď. Šla jsem za roh a začala do něj mlátit s ostatními hráči. Byla jsem malá a mladá a nevěděla jsem, co dělám, ale rychle jsem se dostala do transu, takže mi míček létal na raketu a zpět jako jojo. A tak můj otec Jurij –, tento příběh je o něm stejně jako o mně – přestal dělat to, co zrovna dělal, a sledoval mě. Tak začal můj život.

Nejsem si jistá, jestli si to pamatuji, nebo jestli si vzpomínám jen na staré, vybledlé fotografie: malá blondýnka se sukovitými kolínky a příliš velkou raketou. Někdy si říkám, jestli jsem stále ta samá osoba, co si tu raketu tehdy vzala. Hra se totiž velmi rychle změnila z jednoduchého mlácení do míčku na komplikace s trenéry a lekcemi, zápasy a turnaji, na potřebu vyhrávat, což spíš než o trofejích je o tom, jak porážet ostatní holky. Můžu o tom mluvit vznešeně i roztomile, ale v zásadě je má motivace jednoduchá: všechny chci porazit. Nejde jen o vítězství. Nejde jen o prážku. Stuhy a trofeje zestárnou, ale prohry přetrvávají. Nesnáším je. Strach z porážky je to, co mnoho z nás skutečně motivuje. Říkám „nás“, protože nemůžu být jediná, která to takto cítí. Nikdy mě to nenapadlo, dokud jsem nezačala psát tuto knihu. Když se podíváte kolem, začnete objevovat schémata a souvislosti. Vidíte věci novým způsobem.

Často jsem si kladla otázku: K čemu psát knihu?

Částečně proto, abych povyprávěla svůj příběh, ale taky proto, abych jej sama pochopila. Mé dětství je v mnoha ohledech záhadou, dokonce i pro mě. Vždycky jsem si kladla stejné otázky: Jak jsem se sem dostala? Jak jsem to dokázala? Co se povedlo a co se podělalo? Jak jsem už zmínila, jestli jsem něčím proslulá, pak je to houževnatost, moje schopnost pokračovat, i když věci vypadají špatně. Lidé chtějí vědět, odkud tato vlastnost pochází, jelikož všichni doufají, že si ji mohou sami osvojit. Já jsem na to ale nikdy nepřišla. Zčásti to vystihuje výraz kdo ví? Pokud se v tom budete šťourat příliš hluboko, můžete to zničit. Je to můj život a já jej chci povyprávět. Mluvím s novináři, ale nikdy jim neříkám všechno, co vím. Možná, že teď nastal čas otevřít dveře pro další otázky a pochopit svůj život a jeho začátky dřív, než všechno zapomenu. Doufám, že si z něj lidé vezmou poučení, v dobrém i zlém. Je to příběh o oběti, o tom, čeho se člověk musí vzdát. Ale je to také jen příběh jedné holky, jejího otce a jejich bláznivého dobrodružství.

Kapitola druhá

Kde začít?

Co třeba v běloruském Gomelu,  na jeho blátivých ulicích a lesních cestách jako z pohádky? Je to kousek od hranic s Ruskem a kousek od Černobylu na Ukrajině. Táta s mámou se potkali ve škole. Jací asi byli? Jací byli vaši rodiče, než jste se narodili? Je to záhada. Můj táta vám řekne, že byl geniální. A okouzlující. Moje máma, Jelena, nebude souhlasit. Doháněl ji k šílenství. Byl takovým tím studentem, který fláká školu, nedělá domácí úkoly, ale pak nakráčí do třídy a zkoušku dá za jedna. Škola pro Jurije nikdy nebyla důležitá. Říkal si, že na systém nějak vyzraje, ale jak na to, to mu nedokázal říct žádný učitel.

Jurij se školou skončil rychle. Ve dvaceti letech už byl ve světě a dělal práci, jakou jsem dodnes úplně nepochopila. Byl vedoucí part, které udržovaly tovární komíny, ty, co hrozně čmoudí. Za prací do továren cestoval letadly po celé zemi. Trávil řadu dní na lešení, stovky metrů nad zemí, a prováděl údržbu – někdy se to dělat muselo. Kdyby přežil Sovětský svaz, dělal by to až do důchodu. Sovětský svaz ale nepřežil. Začínal se rozpadat, už když jsem byla batole. Kdybych se na to zeptala, otec by řekl: „Gorbačov neměl koule.“ Podle něj, pokud chce člověk něco udržet pohromadě – domácnost, kariéru, dokonce i stát –, musí být tvrdý. O Americe nevěděl téměř nic. Pro něj to byly modré džíny a rokenrol a všechno ostatní si strčte za klobouk. Stejně to měl s tenisem. Nevěděl o něm nic, nezajímal jej. V Rusku byl tenis sportem pro zvrhlé aristokraty. Jurij hrál lední hokej a miloval horolezectví, což vysvětluje jeho život na komínech.

Máma je krásná a drobná, s blond vlasy a modrýma očima. Je vzdělanější než táta: absolvovala střední a vysokou školu, kde získala ekvivalent magisterského titulu. Miluje velké ruské spisovatele (když jsem byla malá, četla mi příběhy a nutila mě učit se zpaměti celé pasáže – dřív, než jsem chápala, o čem jsou). V roce 1986 žila s otcem v domě na kraji města. Vepředu byl dvůr a vzadu les. Prarodiče bydleli nedaleko. Mámini rodiče žili na dalekém severu, na Sibiři, což bude ještě důležité. Když o těch letech máma s tátou mluví, zní to jako ráj. Dům, stromy a stín pod stromy, mladý zamilovaný pár. Byli chudí, ale nebyli si toho vědomi. Dům byl malý a drahý, ale ani to nevěděli.

A pak se to stalo: strýc dal otci k narozeninám tenisovou raketu. Byl to vtip. Tenis hráli pouze bohatí. Ale v Gomelu se právě otevřel klub a otec si řekl: „Proč ne?“ Začal příliš pozdě na to, aby se stal skvělým hráčem, ale je to přirozený sportovec, takže se rychle zlepšoval. Do hry se zamiloval, četl knihy a články o hvězdách a v televizi sledoval grandslamové turnaje. Aniž by to věděl, už se připravoval. Trénoval na to, aby se stal oním tak zvláštním a exotickým jevem – tenisovým rodičem.

(Tady byste se měli zasmát.)

***

Jednoho dopoledne v dubnu 1986, když pracovala na zahradě, zaslechla máma v dálce nějaký hluk, znělo to jako hrom. Měla na hlavě šátek a byla bosky, nohy v hlíně. Podívala se na oblohu a pokračovala dál. Zpočátku to nebylo nic víc než cosi, kvůli čemu zvednete zrak. Brzy měla otěhotnět, čekat mě, své jediné dítě. V noci pak začaly kolovat zvěsti, divoké, děsivé příběhy. Co přesně způsobilo to hučení? Na druhý den ráno byl na obloze vidět kouř. Tehdy se objevily fámy. Týkaly se jaderného reaktoru v Černobylu. Lidé říkali, že explodoval, že byl radioaktivní materiál vyvržen do vzduchu a teď bude na všechno padat. Jako kdyby na nás spadla atomová bomba. Když se lidé šli zeptat na úřady, bylo jim řečeno, že všechno je v pořádku. Přesto vypukla panika. Rodiny si balily věci a vyrážely pryč. Mámě volala babička, která toho na Sibiři věděla víc než rodiče čtyřicet kilometrů od výbuchu.

„Zavolali jsme tvé mámě a řekli jí, ať vypadne,“ řekla mi později babička Tamara. „Černobyl byl smrtící – zabíjel všechny živé organismy. Byla to neviditelná smrt. Věděli jsme to, protože jsme se potkali s člověkem, jehož tam poslali uklízet. Ten říkal, že radioaktivita byla mimo rozsah měřicích přístrojů. Úředníci nejdřív neříkali nic. Lidem ani nedoporučili zavírat okna! Všichni prostě žili dál jako dřív. Vzpomínám si, jak nám ten pán říkal: ‚Houby v lese jsou velké jako talíře!‘ Když něco vyfotil, film se vrátil přeexponovaný. Zemřel ve věku čtyřiceti pěti nebo padesáti let. Stejně jako všichni jeho kolegové.“

Rodiče se vydali na sever. Ostatní lidé zůstali. I tátova máma. O několik let později jsme k ní jeli na dovolenou. Byli jsme ohromeni obrovskými lesními houbami. Každý říkal, že to bylo způsobeno zářením, což člověka přivede na různé myšlenky. Máma ani táta nejsou malí, ale ani velcí. Já měřím 188 centimetrů, bez podpatků. Jsem o hodně vyšší, úplně nad nimi čním. Kde se ta výška vzala? Táta říká, že jsem rostla, protože jsem potřebovala výšku, abych mohla soutěžit. Věří v sílu lidské vůle. Ale když reaktor vybuchl, máma zrovna plánovala těhotenství, a i když mě potom čekala, dál pila místní vodu a jedla zeleninu, takže kdo ví?

Když jsem se otce ptala na útěk z Gomelu, zasmál se. „Byla to hrozně bláznivá doba,“ prohlásil. „Přestěhovali jsme se k prarodičům, protože žili na Sibiři, což bylo nejdál, kam se dalo utéct. Jeli jsme vlakem, starým vlakem, narvaným lidmi. Třicet šest hodin z Gomelu do Jekatěrinburgu, který se tehdy jmenoval Sverdlovsk, pak ještě dvě hodiny letecky do Ňaganě, nedaleko od polárního kruhu.“

Můj otec říká Ňagani „podělané městečko“. Tam jsem 19. dubna 1987 přišla na svět. Když mě máma porodila, byl Jurij na montáži. Zpráva, že je otcem, jej zastihla v Gomelu, kde slavil se svými rodiči Velikonoce.

Za pár týdnů se na mě přijel podívat. Tehdy se na Ňagaň, v pustině ztracené drsné průmyslové město z paneláků a továren, poprvé pořádně podíval a pochopil, že tam nemůže žít; nemohl se ale vrátit ani do Gomelu. Rozhodl se, že ze situace vytěží to nejlepší – a odveze nás někam, kde chtěl vždycky žít: do Soči, letoviska na pobřeží Černého moře ležícího mezi horami a mořem. Jurij se do něj zamiloval v dětství, na prázdninách.

Soči?

Prarodiče si mysleli, že se zbláznil, ale stejně mu půjčili nějaké peníze. Podařilo se mu vyměnit náš dům v Gomelu za malý byt v Soči. Přijeli jsme tam, když mi byly dva roky. Kdybychom se nepřestěhovali do Soči, nikdy bych s tenisem nezačala. Je to totiž letovisko a tenis je tam součástí života. Tím se lišilo od zbytku Ruska, kde byl tento sport neznámý. Kdybyste měli vybrat jednu událost, která ze mě udělala hráčku, byl by to Černobyl.

Ten byt máme dodnes. Nachází se na strmé vedlejší ulici Višněvaja, v šestém podlaží zadní části budovy. Když jsme sem přijeli, vyběhla jsem po schodech s klíčem a nechala rodiče plahočit se těch pět pater za mnou. Na odpoledne, která jsem tam trávila jako dítě, mám nádherné vzpomínky – důvěrné večeře, zábavné rozhovory, lidé, kteří přicházejí a odcházejí, babička sedící na schodech a celovečerní povídání. Moje nejranější vzpomínky jsou na to, jak se dívám z okna bytu na kluky a holky na hřišti na kopci. Moji rodiče byli velmi ochranitelští. Moc mě ven nepouštěli. Většinou jsem byla u okna a dívala se, jak si ostatní děti hrají.

Rodiče v mém životě hráli od samého začátku odlišné role. Táta byl praxe a sport a konkurence – vnější svět. Máma byla škola a psaní a příběhy – vnitřní svět. Nutila mě znova a znova psát ruskou abecedu a pracovat na každém písmenu, dokud nebylo dokonalé. Nutila mě psát povídky a učit se zpaměti ruské básně. Nejlepší bylo, když mě prostě nechala číst.

Můj nejoblíbenější příběh byla Pipi Dlouhá punčocha. Snila jsem o světě dívky, dcery bohatého námořníka, která si s penězi v kapse dělá všechno, co chce, jako dospělí. Měla koně. A měla opice! Ta kniha mě odváděla do světa, ve kterém jsem chtěla žít.

Občas nás navštěvovali prarodiče z Ňaganě. Hrozně ráda jsem trávila čas s babičkou Tamarou. Mluvila jsem s ní při přípravě této knihy – pamatuje si toho víc než já. Když jsem se zeptala na den, kdy jsem se téměř utopila, jen se zasmála. „Existuje jednoduché vysvětlení, které teď možná líp pochopíš,“ řekla mi. „Když ses narodila, bylo mi pouhých čtyřicet let. Vážně jsem nechtěla, aby mi někdo říkal babi. Když ti byly tři nebo čtyři, jely jsme spolu na pláž. Šla jsem si trochu zaplavat, pak jsi vlezla do vody ty a cákaly jsme po sobě. Najednou jsem tě slyšela křičet: ‚Babi! Babi!! Babi!!!‘ Na pláži byli samí mladí muži a já jsem nechtěla, aby to věděli. Takže jsem dělala, že tě neslyším. Pak jsem si vedle tebe sedla a zašeptala: ‚Mášenko, neříkej mi před ostatními babi!‘ Převlékla jsem tě do čistého, suchého spodního prádla, vzpomínám si na to dobře, a začala jsem ti ždímat plavky, když ty jsi najednou řekla: ‚Ty nejsi babička! Ty jsi ždímačka!‘“

Jakmile jsem byla dost stará, abych se o sebe trochu postarala, začal mě Jurij brávat s sebou. Chodila jsme s ním všude. Proto jsem byla ten den, kdy jsem poprvé vzala do ruky tenisovou raketu, na kurtech. Park na riviéře. Z nějakého důvodu jsem měla tuhle schopnost. Dokázala jsem několik hodin mlátit do míčku proti zdi. Nebylo to moje tenisové umění, čeho si lidé všimli. Byla to moje soustředěnost – že jsem to dokázala opakovat znovu a znovu, aniž by mě to nudilo. Byla jsem jako metronom. Tik tak. Tik tak. Přilákala jsem skupinu lidí. Stáli kolem a dívali se. Bylo to tak každý den. Dospělo to k bodu, kdy Jurij ucítil, že musí něco udělat. Proto mě ve čtyřech letech zapsal do tréninkového kempu pro děti. Tak jsem potkala svého prvního trenéra, Jurije Judkina, hráčskou legendu, mistra věčně navátého vodkou. Zažil svět velkého tenisu, takže o něm něco věděl. Provinční Soči dokázal oslnit. Tenisoví rodiče stáli v řadě, aby si poslechli, co říká, nebo ještě lépe, aby jej nechali zhodnotit a koučovat své děti. Několik místních už udělalo díru do světa, například Jevgenij Kafelnikov. Můj otec mě u Judkina zapsal do tenisu. První den tě postavil na hřiště a sledoval údery. Pokud se odmlčel, srdce vám poskočilo a příště jste do toho praštili víc. Hned na začátku otci řekl, že jsem něčím zvláštní, jedinečná. Bylo to v tom, jak jsem sledovala míček a jak jsem v tom nikdy nepolevila. To, zda ze mě vyroste hráčka, bude záviset na mé houževnatosti.

„Má ji Máša, nebo ne? Na to přijdeme.“

Maria není mé skutečné jméno. Byla jsem pokřtěna jako Máša. Ale v angličtině pro Mášu není žádný vhodný ekvivalent a brzy poté, co jsem přijela do Ameriky, mi lidé začali říkat Marša, což jsem nenáviděla – spojovali si mě s Bradyovými. Takže jsem na to vyzrála a řekla lidem, aby mi říkali Maria.

Houževnatostí myslel Judkin vytrvalost, kvalitu, při níž se musíte zatnout a soustředit se, když vás někdo požádá, abyste milionkrát zopakovali to samé. Většina dětí, pokud je požádáte, aby něco udělaly, to udělá jednou nebo dvakrát, pak začnou být neklidné, nechají toho a odejdou. Judkin věřil, že abyste v čemkoliv vynikli, musíte vydržet obrovské množství nudy. To znamená, že musíte být houževnatí. Byla jsem? To ukáže čas.

Brzy jsem začala brát soukromé lekce na zadních kurtech. Judkin byl geniální při vytváření prvních úderů, a ty jsou vším. Základy. Pokud je nezvládnete správně, budete mít problémy. Je to jako když vyrážíte na dlouhou cestu a prvním krokem se vydáte nesprávným směrem. Na začátku je to to jediné, co máte: jednoduchý forhend, jednoduchý bekhend. Je to taky to jediné, co máte na konci. Judkin mi podává raketu. „Co uděláš?“ Podává mi míček: „A co uděláš teď?“ Sedí na boku a dívá se. Říká: „Ano, ano, ne, ne, ne. Ne tak naplocho, musíš do švihu dostat smyčku a dostat se pod míč.“ Ptá se: „Tohle děláš pravou rukou, co děláš s levou rukou?“ Dal mi jednoduchý úkol a nechal jej opakovat stále dokola. A znovu a znovu. A znovu. Budoval můj úder, ale i koncentraci. „Vydrž, Mášo.“ Hráčka, která trénuje pět minut poté, co všichni ostatní odešli, která vydrží ke konci třetího setu, když fouká vítr a prší, vyhrává. To byl můj dar. Ani síla, ani rychlost. Výdrž. Nikdy jsem se nenudila. Cokoliv jsem dělala, dokázala jsem dělat pořád. Bavilo mě to. Zakousla jsem se do každého úkolu a zůstala jsem u něj, dokud jsem jej nedělala správně. Nejsem si jistá, kde se to vzalo. Možná jsem chtěla pochvalu od Judkina nebo od táty. Ale myslím, že moje motivace byla jednodušší. Dokonce i tehdy jsem věděla, že tyto úkoly, tahle únavná nuda, mi jednou pomohou vyhrávat. Dokonce i tehdy jsem chtěla všechny porazit.

Táta se spřátelil s pár dalšími tenisovými rodiči ze Soči, zejména s otcem Jevgenije Kafelnikova, který byl tehdy skutečnou hvězdou. Jevgenij byl jednou z prvních hvězd postsovětského ruského tenisu. Stal se světovou jedničkou a vyhrál French i Australian Open. Byl vysoký a blonďatý a pro mnoho z nás byl hrdinou. Jednou jsem pro zábavu hrála s jeho otcem. Poté mi dal jednu Jevgenijovu raketu. Byla příliš velká. I když ji zkrátili, stále jsem vypadala směšně, ale já s tou raketou hrála celé roky. Někdy si myslím, že mě zlepšila, někdy že zhoršila. Bylo to jako hrát s vyváženou baseballovou pálkou. Přinutila mě k užitečným pozicím a posílila mě, ale jindy její váha mé údery dostávala do nepříjemných pozic a vytvářela špatné návyky. Ale jinou raketu, a tím pádem ani možnost, jsem neměla.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Předmluva

Kapitola první

Kapitola druhá