J. P. Monninger

THE MAP THAT LEADS TO YOU

Copyright © 2017 by Temple Hill, LLC.

Published by arrangement with Martin’s Press, LLC.

All rights reserved

Translation © 2018 by Oľga Kralovičová

Jacket design © 2018 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5780-1

Venujem Andrei a Christine

Poďakovania

Mapa, ktorá vedie k tebe vznikla vďaka láskavosti a práci mnohých ľudí a nech by som sa tu akokoľvek snažila opísať, ako si to cením, nemohla by som sa dostatočne poďakovať všetkým tým, čo prispeli k jej vydaniu a pomohli jej na ceste k čitateľom. Moje agentky Andrea Cirillo a Christina Hogrebe ma ako vždy povzbudzovali a podporovali po celý ten dlhý čas, keď som písala tento román. Andrea a Christina menili môj život k lepšiemu od toho dňa, keď som sa s nimi zoznámila. Tím v agentúre Jane Rotrosen láskavo pracuje na všetkých stránkach môjho spisovateľského života a všetkým jeho členom vyjadrujem svoju vďaku a úprimne si ich vážim.

Chcem sa poďakovať aj Jennifer Enderlin vo vydavateľstve St. Martin’s Press a všetkým jej úžasným kolegom. Ďakujem aj Martymu Bowenovi, Petrovi Harrisovi a Annalie Genret z Temple Hill. Peter Harris mi radil, čítal stránky, predkladal návrhy a rozosmieval ma. Vie skvele fabulovať, má zmysel pre dramatickú konštrukciu a tomuto románu veľmi pomohol. Prosím o odpustenie všetkých, ktorí boli zapojení do vydania tejto knihy a dosiaľ som sa s nimi nestretla alebo som na nich nechtiac zabudla. Ďakujem vám. Vo väčšej miere než moje predchádzajúce knihy je tento román výsledkom spolupráce. Chcem sa poďakovať aj Plymouthskej štátnej univerzite, našej malej vysokej škole vo White Mountains v New Hampshire za to, že mi dali voľno, aby som mohla písať. Na Plymouthskej štátnej univerzite učím vyše štvrť storočia a som vďačná správe univerzity i študentom, že mi doprajú čas venovať sa písaniu.

Napokon sa chcem poďakovať svojej rodine a priateľom a starému vernému psovi, ktorý trpezlivo čaká na popoludňajšiu prechádzku, kým sa trápim so stránkami, ktorým vôbec nerozumie. Neboj sa, mám pre teba vo vrecku piškótu.

Na každom mieste, kde som bol šťastný, by som chcel zahrabať niečo vzácne a potom, keď budem starý, škaredý a nešťastný, sa vrátim, vykopem to a budem spomínať.

Evelyn Waugh: Návrat na Brideshead

Prológ

Deň promócie

Nikto nespravil takú dokonalú fotku z promócie na Amherst College v Massachusetts, na ktorej si s dvoma najlepšími priateľkami, ako tvoja mama. Tvoja mama, hoci je povestná tým, že nevie narábať s fotoaparátom a neznáša, keď ju niekto požiada, aby ho odfotila. Zrejme do nej vložila všetku materinskú mágiu, kým ťa dospelosť navždy odveje. Práve jej sa podarilo to, v čom búrka fotobleskov zlyhala. Napodiv to nie je žiaden z tisícky záberov, aké chcú mať rodičia – ako si ideš na pódium po diplom, ani ten, na ktorom ste všetky tri – ste mladé, život máte pred sebou a plášte vám nadvihuje novoanglický vánok, zelené amherstské duby stonajú na slnku a napodobeniny diplomov máte zdvihnuté nad hlavou – to sú povinné momentky zo všetkých promócií. Nič také. Nie je to ani fotka s rodičmi, ani tá s malými Constanceinými sesternicami v chutných letných šatočkách. Nie je to ani záber, keď ti odovzdávajú diplom na pódiu a rektor ti podáva ruku, ani posledná momentka, keď absolventi vyhadzujú svoje hlúpe univerzitné čiapky do vzduchu a takmer oslepia ľudí tými krútiacimi sa hranatými lietajúcimi taniermi.

Je nenápadnejšia, ale zároveň významnejšia. Je to profilová fotka, na ktorej všetky tri sedíte na skladacích stoličkách, brady máte trochu natiahnuté dopredu, aby ste lepšie počuli toho, kto rozpráva, a prižmurujete oči pred slnkom. Ľudia sa zvyčajne tvária, akoby nevedeli, že ich fotografujú, že budú práve zvečnení na fotke, ale v tomto prípade je to skutočné. Tvoja mama získala ten záber ukradomky, doteraz nevieš ako, ale zachytáva najprv Constance. Je plavovlasá, vyžaruje z nej nádej a jej pohľad je láskavý a taký nevinný, až cítiš, ako ti zviera hrdlo, keď na ňu hľadíš. Potom je tu Amy, tmavá a zadumaná, ale stredobod všetkého – zábavy, žartov, hlasných rozhovorov a nespútanej energie, nadávok a povzbudzovaní, ale z očí jej nikdy nezmizne láskavosť. Aj ona pozerá hore.

No a nakoniec si tu ty. Hľadíš na to dievča, na svoju fotku, desať ráz, sto ráz, aby si zistila, čo na tej tvári vidíš. Kto je toto dievča, vyštudovaná ekonómka, ktorá dva razy v lete absolvovala pracovnú stáž, dievča, na ktoré na konci leta čaká lukratívne miesto na investičnom úseku v banke? Sotva ju spoznávaš; za tie posledné štyri roky sa zmenila, je vážnejšia, možno múdrejšia, žena namiesto dievčaťa. Zároveň je ťažké hľadieť na ňu, lebo vidíš jej zraniteľnosť, jej nedostatky, jej zápasy. Si tretia v rade troch kamarátok, tá, ktorá plní úlohy, tá, ktorá je trochu posadnutá tým, že chce mať všetko pod kontrolou, a ktorú vždy pošlú za Amy, keď ju treba skrotiť, ktorá uzemní Constance v jej nadpozemskom hľadaní krásy. Farba tvojich vlasov je niekde v polovici medzi Constaceinými blonďavými a Aminými tmavými, akoby to bola kombinácia, ktorú tvoríte vy tri. Si pevná kosť, kým ony sú chrupavky, zemská príťažlivosť, keď letia privysoko.

Ten jediný okamih zo štyroch rokov zachytáva všetko. O pár týždňov budete všetky tri v Európe na takzvanej veľkej ceste; budete cestovať po krajinách Starého sveta a užívať si, ale zatiaľ, v tomto okamihu máte ešte všetko pred sebou. A tvoja mama to videla, zachytila to a pri každom pohľade na tú fotku vidíš, že vaše tri srdcia sú spojené a že v tom bláznivom svete má každá z vás dve čisté a široké duše, na ktoré sa môže spoľahnúť dnes i každý deň potom.

Je to ten posledný veľkolepý okamih predtým, než vstúpi do tvojho života on, ale ty to ešte nevieš, nemôžeš to vedieť. Neskôr sa pokúšaš predstaviť si, kde bol v tomto okamihu, kedy sa otočil a začal putovať k tebe, ty k nemu a svet okolo vás si to vôbec nevšimol. Tvoj život už nebude taký istý, ale to všetko ťa ešte len čakalo, všetko bolo vo vzduchu, bol to osud, šanca a nevyhnutnosť. Jack, tvoj Jack, tvoja veľká láska.

Prvá časť

Amsterdam

1

Tak sa to stalo. Nebolo by to tak dopadlo, keby vlak do Amsterdamu nebol preplnený. Bol až neznesiteľne prepchatý, všetci bojovali o priestor, všetci boli nahnevaní, že železnice predali viac lístkov, než bolo miest, a musia sa tlačiť, a tak som sedela so sklonenou hlavou a snažila som sa nepozerať hore. Čítala som Slnko aj vychádza, čo bolo, pravdaže, klišé − čerstvá absolventka vysokej školy číta Hemingwaya na prvej ceste po Európe so svojimi dvoma kamarátkami − ale bolo mi to jedno. Už som donútila Constance a Amy, aby vypili kávu a koňak v slávnej kaviarni Les Deux Magots, prechádzala som sa po ľavom brehu Seiny, sedela som sama s holubmi v Luxemburských záhradách. Nechcela som odísť z Paríža. Nechcela som opustiť jeho široké bulváre, mužov, ktorí hrali petang v Tuilerijskej záhrade, kaviarne, rýchlo popíjanú silnú kávu a smiešne malé klaksóny na skútroch, obrazy, múzeá a francúzske palacinky. Nechcela som nechať za sebou včasné rána, keď pracovníci kaviarní zametali dlažbu a oplachovali svoje plochy striebornou vodou z čiernych hadíc, ani večery, keď niekedy bolo cítiť dym alebo gaštany a starci s dlhými rybárskymi prútmi sedeli na trojnožkách a hádzali návnady s červíkmi do Seiny. Nechcela som opustiť predajcov kníh pri rieke, zatuchnuté stánky plné starých zožltnutých kníh, maliarov krajiniek, ktorí nanášali olejové farby na napnuté plátna a pokúšali sa zachytiť, čo sa nedá zachytiť, iba naznačiť, a tvorili duchov z toho, čo predstavovalo toto mesto. Nechcela som opustiť Shakespeare & Co., anglický obchod s knihami, dlhočiznú ozvenu Hemingwaya a Fitzgeralda, nočné špliechanie vo fontáne Ritz či Jamesa Joycea, ako s prižmúrenými očami hryzká svoju prózu ako myška hladná po písmenkách. Nechcela som opustiť chrliče a ich prekvapujúco sliedivé kamenné oči, ktoré hľadeli z katedrál, z Notre Dame a stoviek iných kostolov a ich biele tváre boli niekedy postriekané záhadnou čiernou farbou, akoby kameň zadržal ich slzy a po stáročia ich vypúšťal.

Hovorí sa, že Paríž nikdy nemôžete opustiť; že on musí opustiť vás, ak sa rozhodne.

Snažila som sa vziať si Paríž so sebou. V Paríži som prečítala Pohyblivý sviatok, Zbohom zbraniam a Smrť popoludní. Mala som to všetko v iPade, mini-hemingwayovskú prenosnú knižnicu, a hoci som cestovala s Constance a Amy, cestovala som aj s Hemingwayom.

A tak som čítala. Už bolo neskoro. Bola som v Európe dva a pol týždňa. Mali sme namierené do Amsterdamu. Constance vedľa mňa zaspala − ona čítala Životy svätých a absolvovala vlastnú duchovnú cestu pri čítaní a pozeraní všetkého, čo sa dalo o svätých čítať a vidieť, a chcela vidieť všetky sochy či obrazy svätých, lebo hagiografia bola jej zvláštna vášeň a zároveň téma jej diplomovej práce. Amy vystrčila hlavu ponad sedadlo za mnou a začala sa rozprávať s nejakým Poliakom, ktorý sa volal Viktor. Z Viktora bolo cítiť sardinky a mal na sebe pracovnú bundu, ale Amy ma stále štuchala, keď povedal niečo, čo považovala za vtipné, a jej hlas nadobudol spevavý tón, čo znamenalo, že sa ho snaží zbaliť. Viktor vyzeral dobre, bol príťažlivý, hlasom tak trochu pripomínal Drakulu a videla som, že Amy má šancu.

Taká bola situácia, keď sa zjavil Jack.

„Mohli by ste mi to podržať?“ spýtal sa.

Čítala som ďalej. Nepochopila som, že to adresoval mne.

„Slečna?“

Potom mi oprel batoh o plece. Pozrela som naňho. Vtedy som videla Jacka po prvý raz.

Naše oči sa stretli a nevedeli sa od seba odtrhnúť.

„Prosím?“ spýtala som sa a uvedomovala som si, že jeden z nás už mal medzičasom uhnúť pohľadom.

Bol úchvatný. Vlastne viac ako úchvatný. Vysoký, to po prvé, meral možno meter deväťdesiat, a dobre stavaný. Mal na sebe olivovú flísovú bundu a modré džínsy a vďaka tomu, ako to na ňom viselo, zdalo sa, že je to zaujímavá kombinácia odevov. Niekto alebo niečo mu kedysi zlomilo nos a zahojil sa v tvare apostrofu. Mal pekné zuby a úsmev, pri ktorom sa mu robili jamky o okamih skôr, ako sa mu objavil na tvári. Vlasy mal tmavé a vlnité, ale nie ako nejaký básnik z čias romantizmu. Všimla som si aj jeho ruky; boli veľké a ťažké, akoby sa nebál fyzicky pracovať, a pripomínal mi − len trošku, trošičku, lebo to znie hlúpo, aj keď som si to povedala iba v duchu − Hugha Jackmana ako šialeného Wolverina. Tento chalan vyzeral nonšalantne − nezvyčajné slovo, ale napriek tomu výstižné − ako človek, ktorý žmurknutím naznačuje, že pochopil žart a ide v tom s vami. Neberie to vážne, ale očakáva, že to budete hrať s ním. Aký by to mohol byť žart, či ako zapadá do vášho života, nie je celkom jasné, ale donútilo ma to nadvihnúť kútiky úst v náznaku úsmevu. Nepáčilo sa mi, že zo mňa vytiahol úsmev, aj keď len jeho slabý odraz, a snažila som sa sklopiť zrak, no jeho oči mi to nedovolili. Nespúšťal ich zo mňa, jeho pohľad prezrádzal zmysel pre humor a nemohla som odolať, chcela som počuť, čo bude ďalej.

„Mohli by ste mi to, prosím, podržať, kým vyleziem hore?“ spýtal sa a podával mi batoh. Znovu sa do mňa zavŕtal pohľadom.

„Kam hore?“

„Sem hore. Na policu na batožinu. Uvidíte.“

Strčil mi batoh na kolená. Pomyslela som si: Mohol si si ho dať do uličky, ty Wolverine. No sledovala som, ako si na polici na batožinu oproti mne roztiahol spacák, a obdivovala som jeho šikovnosť. Naskytla sa mi možnosť obdivovať aj jeho zadok a chrbát, a keď siahol po batohu, hanblivo a previnilo som sklopila oči.

„Ďakujem,“ povedal.

„Rado sa stalo.“

„Jack,“ predstavil sa.

„Heather,“ odvetila som.

Usmial sa. Uložil si batoh na policu na batožinu ako vankúš a potom vyliezol hore. Zdalo sa, že je priveľký a nevmestí sa tam, ale vtisol sa tam a potom vytiahol upevňovacie lano a uviazal ho okolo podpier, aby nevypadol, keby vlak vošiel do zákruty.

Pozrel na mňa. Naše oči sa znovu stretli a hľadeli sme na seba.

„Dobrú noc,“ zašepkal.

„Dobrú noc,“ odpovedala som.

2

Znie to šialene, ale to, ako človek vyzerá, keď spí, o ňom prezrádza veľa. Ja to tak trochu študujem. Niekedy fotografujem spiacich ľudí a Constance tie fotky nazýva nočné zátišia. Tak či onak, sledovala som Jacka v krátkych zábleskoch svetla ako vo filme, lebo vlak uháňal a svetlá zvonka mu občas osvetlili tvár. Dá sa poznať, či je niekto znepokojený, vystrašený alebo odvážny, či je typ klauna alebo je vážny, podľa toho, ako sa tvári v spánku.

Jack spal pokojne, na chrbte − mal pekné husté mihalnice ako dve húsenice − a občas som videla, ako sa mu oči mykli vo fáze REM. Pery mal trochu pootvorené, takže mu bolo vidieť zuby, a ruky mal zložené na hrudi. Bol to krásny muž a dva razy som vstala, aby som si natiahla chrbát a ukradomky naňho pozrela a v prebleskujúcich svetlách som ho videla ako v čiernobielom Felliniho filme.

Práve som ho sledovala, keď mi zazvonil telefón. Bola to mamasaurus.

„Kde je moja dobrodružka teraz?“ spýtala sa mama a na hlase jej bolo poznať, že pije rannú kávu. Predstavovala som si, ako sedí v našej kuchyni v New Jersey, pije kávu, na maličkom tanieri má nízkosacharidové raňajky a jej oblečenie čaká hore na vešiaku.

„Vo vlaku do Amsterdamu, mami.“

„Ó, aké vzrušujúce. Takže už nie si v Paríži. Ako sa majú dievčatá?“

„Fajn, mami. Kde si?“

„Doma. Pijem kávu. Ocko odišiel na pár dní služobne do Denveru. Povedal mi, že ti mám zavolať, lebo z Bank of Amerika tu máš tony listov. Zrejme sú z personálneho − vieš, poistenie, zdravotný program, ale myslím, že na niektoré z nich by bolo treba odpovedať.“

„Spojím sa s nimi, mami. Už mám číslo na personalistov.“

„Počuj, ja len tak medzi rečou. Ocko má svoje zásady, ako vieš. Nebude spokojný, kým nebudeš mať všetko vybavené. A budeš pracovať pre jeho známeho.“

„Ja viem, mami, ale neboli by ma prijali, keby si nemysleli, že tú prácu zvládnem. Absolvovala som Amherst so slušným hodnotením a ponúkli mi okrem tohto tri ďalšie miesta. Hovorím po francúzsky, trochu po japonsky slovom i písmom a pohovor zvládnem, keď to budem potrebovať a...“

„Pravdaže,“ prerušila ma mama, lebo to všetko poznala, a ja som sa až príliš tvrdo obhajovala. „Pravdaže, miláčik. Nechcela som tým povedať nič iné.“

Zhlboka som sa nadýchla. Snažila som sa upokojiť, kým znova prehovorím.

„Viem, že si budem musieť vybaviť nejaké papiere, ale urobím to až pred svojím nástupom v septembri. Povedz ockovi, aby si nerobil starosti. Všetko bude v poriadku. Mám to pod kontrolou. Vieš, že som ten typ, ktorý si všetko vybaví. Nemusíš sa báť. Ak už nič iné, som posadnutá detailmi.“

„Viem, zlatko. Myslím, že je len trochu rozpoltený. Chce, aby si objavovala Európu, ale zároveň vie, že to miesto je veľká šanca. Investičné bankovníctvo, miláčik, to je...“

„Chápem to, mami,“ prerušila som ju a už som ju videla s hlavou Tyrannosaura rexa, ako ma v papuli pomaly zdvíha zo zeme a nohy sa mi trepocú vo vzduchu. Zmenila som tému a spýtala som sa na nášho kocúra. „Ako sa má pán Periwinkle?“

„Dnes ráno som ho nevidela, ale niekde tu bude. Chodí dosť ťažkopádne, na koži má hrčky, ale stále žerie.“

„Pobozkaj ho za mňa.“

„Čo keby som ho za teba radšej pohladkala? Je špinavý, miláčik. Fakt špinavý a ktovie, čo má na koži.“

„Mami, veď je v našej rodine už pätnásť rokov.“

„Myslíš, že to neviem? Ja ho predsa kŕmim a chodím s ním k veterinárovi, zabudla si?“

„Nezabudla, mami.“

Otočila som iPad. Nechcela som vidieť svoju tvár odzrkadlenú v skle, keď telefonujem. Naozaj sa vo vlaku cestou do Amsterdamu hnevám na mamu kvôli kocúrovi ? Pripadalo mi to trochu šialené. Našťastie ma zachránila Amy, ktorá vstala a prešla popri mne. Nadvihla obočie a signalizovala. Videla som, že Viktor šiel uličkou za ňou. Išla dobýjať Poľsko.

„Počuj, mami, o chvíľu prídeme do Amsterdamu,“ zaklamala som. „Musím si pozbierať veci. Povedz ockovi, že tie papiere vybavím, len čo prídem domov. Sľubujem. Nech si nerobí starosti. Poslala som do firmy niekoľko e-mailov a oni mi odpovedali a som pripravená v septembri začať. Všetko je v poriadku. Zdá sa, že sú spokojní, že ma budú mať, a ja som rada, že som na tomto výlete. Nezabudni, že mi to schválili, lebo vedia, že keď nastúpim, budem pracovať bez prestávky.“

„Dobre, zlatko. Ty si šéf. Tak si dávaj pozor, dobre? Sľubuješ mi to? Ľúbim ťa. A pobozkaj a vystískaj dievčatá.“

„Dobre, mami, vykonám. Ľúbim ťa.“

Spojenie sa prerušilo. Mamasaurus sa vrátila do obdobia jury a jej chodidlá pritom vytláčali do skaly priehlbiny. Zatvorila som oči a snažila som sa zaspať.

Table of Contents

Poďakovania

Prológ Deň promócie

Prvá časť

1

2