Celeste Ng

LITTLE FIRES EVERYWHERE

Copyright © 2017 by Celeste Ng

Translation © 2018 by Tamara Chovanová

Poetry translation © Jana Kantorová-Báliková

Jacket design © 2018 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5859-4

Všetkým, čo zakladajú ohníky

Či už si kúpite parcelu na rodinný dom pri jazere School Section, celé áre pôdy v realitnej spoločnosti Shaker Country Estates, alebo jeden z domov, ktoré táto spoločnosť ponúka, spolu s nimi kupujete golfové a tenisové ihriská, dostihovú dráhu a možnosť člnkovania. Patria k tomu aj nedostižné školy a stála ochrana pred znižovaním hodnoty a nevítanými zmenami.

Reklama spoločnosti The Van Sweringen,

tvorcov a developerov Shaker Village

Keď sa to tak vezme, obyvatelia Shaker Heights sú v podstate ľudia ako všetci iní v Amerike. Možno vlastnia tri-štyri autá namiesto jedného-dvoch, azda majú dva televízory namiesto jedného, a keď sa vydáva dievča zo Shaker Heights, na oslavu si pozve osemsto hostí a z New Yorku jej priletí zahrať skupina Meyera Davisa, nemá len sto hostí a miestnu kapelu, ale to všetko sú skôr záležitosti pôvodu než zásadné rozdiely. „Sme priateľskí a užívame si úžasný život!“ vyhlásila nedávno istá žena vo vidieckom klube Shaker Heights a mala pravdu. Veď obyvatelia Utópie naozaj žijú šťastne.

Úžasný život v Shaker Heights,

Cosmopolitan, marec 1963

1

V to leto o tom hovorili všetci v Shaker Heights. Isabelle, poslednej z detí Richardsonovcov, napokon preskočilo a podpálila dom. Celú jar sa šepkalo o malej Mirabelle McCulloughovej – alebo podľa toho, na ktorej strane ste boli, o May Ling Chowovej – a teraz konečne bolo čosi nové, voľačo senzačné, o čom mohli ľudia klebetiť. Krátko po poludní toho sobotného májového rána ľudia tlačiaci nákupné vozíky v predajni Heinen’s počuli kvíliť sirény hasičských áut, ktoré sa niesli až k rybníčku. O štvrť na jednu už parkovali štyri červené hasičské autá v rade za sebou na Parkland Drive, kde horelo všetkých šesť spální domu Richardsonovcov, a všetci v okruhu pol kilometra videli dym stúpajúci nad stromy ako ťažké čierne búrkové mračno. Neskôr mnohí hovorili, že už dávno bolo vidieť príznaky – Izzy bola trochu šialená, rodina Richardsonovcov bola vždy mierne mimo, len čo v ten deň počuli sirény, vedeli, že sa stalo čosi hrozné. Samozrejme, Izzy vtedy už bola dávno preč a nezostal nikto, kto by ju bránil, takže ľudia mohli hovoriť, čo chceli – a aj to robili. V tej chvíli, keď sa prirútili hasičské autá, aj nejaký čas potom nikto nevedel, čo sa stalo. Susedia sa zhrčili čo najbližšie pri provizórnej zátarase – policajnom hliadkovacom aute zaparkovanom krížom asi sto metrov od domu – a pozorovali hasičov, ako odmotávajú hadice s pochmúrnym výrazom mužov, ktorí vedia, že to bude beznádejné. Na druhej strane ulice husi na rybníčku strkali hlavy pod vodu a hľadali poživeň, ten rozruch ich absolútne nevyviedol z miery.

Pani Richardsonová stála na trávniku a držala si svetlomodrý župan pod bradou. Hoci už bolo popoludnie, keď sa spustili detektory dymu, ona ešte vždy spala. Išla spať neskoro a úmyselne zostala v posteli dlho, hovorila si, že si zaslúži oddych po náročnom dni. Večer predtým sa dívala z horného okna, ako pred domom konečne zastalo auto. Príjazdová cesta bola dlhá, kruhová v tvare podkovy, ktorá sa začínala pri chodníku, viedla ku vchodovým dverám a potom späť k chodníku. Ulica bola dobrých tridsať metrov od domu, takže nevidela jasne, okrem toho v máji bola o ôsmej takmer tma. Spoznala však malý hnedý volkswagen svojej nájomníčky Mie, svietili mu reflektory. Dvere na strane spolujazdca sa otvorili a vynorila sa štíhla postava. Dvere nechala otvorené, bola to Miina dcéra tínedžerka Pearl. Svetlo ožiarilo vnútrajšok auta, ale to bolo nabalené takmer po strop papierovými vreckami a pani Richardsonová videla len slabú siluetu Miinej hlavy so strapatým uzlom navrchu. Pearl sa sklonila k poštovej schránke a pani Richardsonová si v duchu predstavila tiché škrípanie, keď sa štrbina na nej otvorila a zatvorila. Potom Pearl naskočila do auta a zabuchla dvere. Brzdové svetlá sa rozsvietili, zažmurkali a auto sa ponorilo do hustnúcej noci. Pani Richardsonová s pocitom úľavy išla k poštovej schránke a našla v nej jednoduchú karičku s kľúčmi, nijaký odkaz. Plánovala ráno zájsť do nájomného domu na Winslow Road, hoci vedela, že tam už nebudú.

Preto si dovolila spať dlhšie a teraz bolo pol jednej, ona stála na trávniku v župane a v teniskách svojho syna Tripa a dívala sa, ako ich dom horí do tla. Zobudila sa na prenikavé kvílenie detektoru dymu, behala z izby do izby a snažila sa Tripa nájsť, hľadala Lexie aj Moodyho. Uvedomila si, že nehľadá Izzy, akoby vedela, že to je jej vina. Všetky izby boli prázdne, bolo cítiť len benzín a praskot ohníka rovno uprostred každej postele, akoby tam táborila dementná skautka. Kým skontrolovala obývačku, rodinný salón, spoločenskú izbu a kuchyňu, dym sa rozšíril a ona vybehla von, kde začula sirény. Hasičov privolal ich bezpečnostný systém a rýchlo sa blížili k domu. Vonku na príjazdovej ceste videla, že Tripov džíp tam neparkuje, ani Lexin explorer, ani Moodyho bicykel a, samozrejme, ani sedan jej manžela. V sobotu ráno zvyčajne chodil do práce dobehnúť zameškané. Niekto mu musí zavolať. Spomenula si, že Lexie, chvalabohu, prespala u Sereny Wongovej. Rozmýšľala, kam zmizla Izzy. Uvažovala, kam sa podeli jej synovia a ako ich nájde, aby im oznámila, čo sa stalo.

Hasiči napokon uhasili oheň, napriek obavám pani Richardsonovej dom nezhorel do tla. Okná boli vybité, ale kostra domu zostala, mokrá, sčernetá, parilo sa z nej a zachovala sa aj väčšia časť strechy, tmavé bridlicové škridly sa trblietali ako rybie šupiny. Richardsonovcov ešte niekoľko dní nepustia dnu, kým odborníci nepreveria všetky trámy, ktoré sa zachovali, ale aj z trávnika – keď sa postavili čo najbližšie, ako im žltá páska s nápisom VSTUP ZAKÁZANÝ dovoľovala – videli, že vnútri toho nezostalo veľa, čo sa dalo zachrániť.

„Kristepane!“ zvolala Lexie. Sedela na kapote svojho auta zaparkovaného na druhej strane ulice na trávniku pri rybníku. Ona a Serena spali schúlené v Sereninej veľkej posteli, keď jej doktor Wong krátko po jednej zatriasol plecom a zašepkal: „Lexie, Lexie, zlatko, zobuď sa. Pred chvíľou volala tvoja mama.“ Zostali hore do druhej nadránom, rozprávali sa – ako celú jar – o malej Mirabelle McCulloughovej a hádali sa, či sudca rozhodol správne alebo nesprávne, či ju mal zveriť do starostlivosti nových rodičov alebo ju mal nechať v starostlivosti jej vlastnej matky. „Dokelu, veď sa ani nevolá Mirabelle McCulloughová,“ zvolala Serena nakoniec a obe utrápene zmĺkli, až napokon zaspali.

Teraz sa Lexie dívala, ako sa z okna jej izby, z ktorého bol výhľad na trávnik, valí dym a myslela na všetko, čo oheň zničil. Na všetky tričká vo svojom bielizníku, na všetky džínsy v šatníku. Na lístočky, ktoré jej Serena napísala od šiestej triedy, ešte vždy zložené v škatuli od topánok pod posteľou. Na posteľ aj obliečky a paplón, čo zhoreli do tla. Na ružovú kytičku, ktorú dostala od svojho chlapca Briana na stretnutí absolventov školy a ktorú si zavesila na toaletný stolík. Lupienky časom stmavli a mali farbu zaschnutej krvi. Teraz z nich zostal iba popol. V rezervnom oblečení, ktoré si priniesla k Serene, si Lexie zrazu uvedomila, že obišla lepšie ako zvyšok rodiny – na zadnom sedadle mala batoh s džínsami a zubnú kefku. Pyžamu. Pozrela na bratov, na mamu, stále v župane na trávniku, a pomyslela si: Neostalo im doslova nič, len to, čo majú na sebe. Doslova bolo jej obľúbené slovo, ktoré používala, aj keď sa to v danej situácii nehodilo. V tomto prípade to však výnimočne bola pravda.

Trip sa nachádzal pri nej a roztržito si prehrabol vlasy prstami. Slnko už bolo vysoko na oblohe a spotené kučery mu frajersky stáli na hlave. Počul kvíliť hasičské autá, ale nepripisoval tomu význam, hral práve basketbal v spoločenskom stredisku. (Dnes predpoludním bol mimoriadne duchom neprítomný, no v skutočnosti by si to pravdepodobne nevšimol.) Potom sa o jednej, keď všetci vyhladli a rozhodli sa to zabaliť, odviezol domov. Hoci mal okná spustené, nezbadal obrovský oblak dymu, ktorý sa k nemu valil, a až keď zistil, že ulicu blokuje policajné auto, uvedomil si, že sa niečo deje. Po desiatich minútach vysvetľovania mu dovolili zaparkovať džíp naproti domu, kde už čakali Lexie a Moody. Všetci traja sedeli na kapote auta rad-radom ako na všetkých rodinných portrétoch, ktoré kedysi viseli na schodišti a teraz z nich zostal popol. Vedľa seba nechali voľné miesto, čo po sebe zanechala Izzy, prváčka na vysokej, čierna ovca, nepredvídateľná sestra, hoci si všetci boli istí, že tá diera je len dočasná.

„Čo ju to posadlo?“ zamrmlal Moody a Lexie odvetila:

„Ešte aj ona vie, že tentoraz to prehnala, preto utiekla. Keď sa vráti, mama ju zabije.“

„Kde sa ubytujeme?“ spýtal sa Trip. Nastalo ticho a spoločne uvažovali o svojej situácii.

„Asi v hoteli alebo kde,“ nadhodila Lexie napokon.

„Myslím si, že tak to vyriešila rodina Josha Trammela.“ Vedeli, že pred pár rokmi Josh Trammel, druhák na vysokej škole, zaspal pri horiacej sviečke a dom jeho rodičov zhorel do tla. Povrávalo sa, že to nebola sviečka, ale džoint, no dom celý vyhorel, takže sa nedalo zistiť, ako to bolo v skutočnosti. Josh tvrdil, že to spôsobila sviečka. Ešte vždy si o ňom všetci mysleli, že to je ten blázon, ktorý podpálil rodičovský dom, hoci sa to stalo pred pár rokmi a Josh nedávno promoval na Ohijskej štátnej univerzite s vyznamenaním. Samozrejme, teraz ten jeho oheň už nebude najslávnejší v Shaker Heights.

„V jednej hotelovej izbe? Všetci pokope?“

„Čo ja viem, možno v dvoch izbách. Alebo by sme sa mohli ubytovať vo veľkom apartmáne, ja neviem.“ Lexie si poklopkávala prstami po kolene. Túžila si zafajčiť, ale po tom, čo sa práve stalo – a pri pohľade na mamu a desiatich hasičov –, sa neodvážila zapáliť si cigaretu. „Mama s ockom to nejako vyriešia. A poisťovňa nám uhradí škody.“ Hoci mala len hmlistú predstavu, ako funguje poistenie, zdalo sa jej vierohodné. Rozhodne to bol prípad pre dospelých, nie pre nich.

Z domu vyšli poslední hasiči a skladali si masky z tvárí. Väčšina dymu sa už rozptýlila, ale ešte vždy bolo v ovzduší cítiť vlhkosť, asi ako v kúpeľni po dlhom sprchovaní. Strecha auta bola čoraz horúcejšia, Trip si spustil nohy na predné sklo a špičkou žabky posunul stierače. Potom sa rozosmial.

„Čo ti je také smiešne?“ spýtala sa Lexie.

„Len som si predstavil, ako Izzy behá hore-dolu a všade škrtá zápalkami.“ Odfrkol si. „Dora bláznivá.“

Moody poklopkával prstom po streche. „Prečo ste si takí istí, že to urobila ona?“

„Ale no tak.“ Trip zoskočil z auta. „Bola to Izzy. A všetci sme tu. Aj mama je tu. Ocko je na ceste. Kto chýba?“

„Tak teda Izzy tu nie je. Jedine ona za to môže byť zodpovedná.“

„Zodpovedná?“ zatiahla Lexie. „Izzy?“

„Ocko bol v práci,“ vysvetľoval Trip. „Lexie bola u Sereny. Ja som bol v Sussexe a hral som basketbal. A čo ty?“

Moody zaváhal. „Ja som šiel na bicykli do knižnice.“

„Tak vidíš.“ Tripovi sa zdala odpoveď jasná. „Jediné dve osoby, ktoré tu boli, sú Izzy a mama. A mama spala.“

„Možno nastal skrat v elektrickom vedení. Alebo niekto nechal zapnutú rúru.“

„Hasiči hovorili, že všade boli ohníky,“ podotkla Lexie.

„Viacero zdrojov. A možno niekto použil urýchľovač. Nebola to nehoda.“

„Všetci dobre vieme, že jej vždy strašilo vo veži.“ Trip sa oprel o dvere na aute.

„Vy ste do nej neprestajne rýpali,“ poznamenal Moody.

„Možno preto sa správa, akoby jej preskočilo.“

Na druhej strane ulice už hasiči skrúcali hadice. Tri zostávajúce deti Richardsonovcov ich pozorovali, ako odkladajú sekery a vyzliekajú si zadymené žlté bundy.

„Niekto by mal ísť za mamou a zostať pri nej,“ navrhla Lexie, ale nikto sa ani nepohol.

Po chvíli Trip nadhodil: „Keď naši nájdu Iz, dajú ju do konca života zavrieť do cvokárne.“

Nikto nemyslel na to, že z domu na Winslow Road nedávno odišli Mia a Pearl. Pani Richardsonová pozorovala veliteľa hasičov, ako si starostlivo robí poznámky do notesa. Úplne zabudla na svoje bývalé nájomníčky. Nezmienila sa o tom manželovi ani deťom. Moody len v to ráno zistil, že odišli, a nevedel, čo si má o tom myslieť. Po Parkland Drive sa pomaly blížila modrá bodka, bolo to BMW ich otca.

„Prečo si si istý, že ju nájdu?“ spýtal sa Moody.

2

Vlani v júni sa Mia a Pearl nasťahovali do malého nájomného domca na Winslow Road. Ani pani Richardsonová (ktorá bola v skutočnosti majiteľkou domu), ani pán Richardson (ktorý im dal kľúče) o tom veľmi neuvažovali. Vedeli, že neexistuje nijaký pán Warren a že Mia má tridsaťšesť rokov, čo zistili podľa michiganského vodičského preukazu, ktorý im predložila. Všimli si, že na ľavej ruke nemá obrúčku, hoci mala dosť iných prsteňov: veľký s ametystom na prstenníku, ďalší vyrobený zo striebornej lyžičky na malíčku a na palci mala čosi, čo pani Richardsonovej podozrivo pripomínalo náladový prsteň. Zdala sa jej však milá a takisto jej dcéra Pearl, tiché pätnásťročné dievča s dlhým tmavým vrkočom. Mia zaplatila nájomné za prvý a posledný mesiac, zálohu v podobe kôpky dvadsaťdolároviek, a jej hnedý Volkswagen Golf – už vtedy dobitý – pomaly odišiel po Parkland Drive k južnému koncu Shakeru, kde boli domy tesnejšie na sebe a dvory menšie.

Winslow Road tvoril dlhý rad dvojdomov, ale keď ste stáli na chodníku, nezistili ste to. Zvonka bolo vidieť iba jedny vchodové dvere, jedno svetlo, jednu schránku, jedno číslo domu. Mohli by ste zazrieť dva elektromery, ale tie – na príkaz mestskej rady – ukryli v zadnej časti domu, tak ako garáž. Iba keby ste vošli dnu, uvideli by ste dvoje vnútorných dverí, jedny vedúce do bytu na poschodí, druhé do prízemného bytu, suterén mali spoločný. V každom dome na Winslow Road žili dve rodiny, ale zvonka sa zdalo, že tam žije iba jedna. Navrhli ich tak úmyselne. Obyvatelia sa tým vyhli stigme, že bývajú v dvojdome – alebo ho majú prenajatý, nie sú jeho majitelia –, a mestskí plánovači mohli zachovať zdanie ulice, lebo každý dobre vedel, že štvrte, kde sú nájomné domy, sú menej žiadané.

Shaker Heights bola taká štvrť. Platili tam isté pravidlá, veľa pravidiel, ako Mia a Pearl pochopili, keď sa udomácnili v novom dome. Zistili, že keď mali napísať svoju adresu, bolo ju treba spresniť: Winslow Road č. 18 434 hore a tie dve slabiky sa postarali o to, aby im prišla pošta do ich schránky, nie do schránky pána Janga na prízemí. Naučili sa, že pás trávnika medzi chodníkom a ulicou sa nazýva aleja – lebo pred každým domom rástol javor mliečny – a že kontajnery netreba v piatok ráno vyniesť pred dom, ale nechať ich za domom, aby nešpatili chodník. Odpadky odvážali muži v oranžovom pracovnom odeve jazdiaci na veľkých motorkách. Kontajnery previezli k veľkému smetiarskemu autu stojacemu pred domom a Mia si celé mesiace pamätala ich prvý piatok na Winslow Road, keď ju vydesil muž na motorke, ktorý s burácajúcim motorom prefrčal okolo kuchynského okna ako golfový vozík ohnivej farby. Napokon si na to zvykli, rovnako ako na samostatne stojacu garáž – vzadu za domom, znova preto, aby nešpatila vzhľad ulice – a naučili sa nosiť so sebou dáždnik, keď pršalo a museli prebehnúť v daždi do garáže. Neskôr, keď pán Jang v júli odišiel na dva týždne navštíviť matku v Hongkongu, zistili, že ak nepokosia trávnik, dostanú od mesta zdvorilé, ale prísne napomenutie, že ich tráva je vysoká viac ako pätnásť centimetrov, a ak sa nepostarajú o nápravu, mesto trávu do troch dní pokosí a naúčtuje im pokutu sto dolárov. Museli sa naučiť veľa pravidiel.

Mnohé si Mia a Pearl uvedomili až po dlhšom čase. Napríklad to, akú farbu môže mať dom. Mesto kategorizovalo všetky domy ako tudorovské, anglické alebo francúzske a dalo architektom a majiteľom domov na výber vhodné farby. Anglické domy mohli byť vymaľované iba bridlicovomodrou, machovozelenou alebo určitým odtieňom hnedej, aby dosiahli na ulici istú estetickú harmóniu. Tudorovské domy smeli byť vymaľované špeciálnym odtieňom krémovej farby na omietke a špeciálnym odtieňom tmavohnedej na dreve. V Shaker Heights bolo všetko dokonale naplánované. Keď v roku tisícdeväťstodvanásť vypracovali územný plán – bola to jedna z prvých plánovaných komunít v krajine –, školy situovali tak, aby deti nemuseli prechádzať cez hlavné ulice. Vedľajšie uličky sa vlievali do veľkých bulvárov, zastávky hromadnej dopravy rozmiestnili v centre Clevelandu veľmi strategicky. Mottom mesta bolo – doslova, ako by povedala Lexie: Väčšina komunít vznikne náhodou, tie najlepšie sú naplánované. Čím chceli povedať, že všetko je možné – a aj sa má – naplánovať, a vtedy sa dá vyhnúť škaredosti, nepríjemnosti a pohrome.

V tých prvých týždňoch však pozorovali aj iné, príjemnejšie záležitosti. Popri upratovaní, maľovaní a vybaľovaní sa učili názvy ulíc naokolo: Winchell, Latimore, Lynnfield. Zorientovali sa v miestnych potravinách Heinen’s, kde sa k človeku správajú ako k aristokracii, ako sa vyjadrila Mia. Nemuseli ste vyjsť s nákupným vozíkom na parkovisko, namiesto toho naň zriadenec vo vyžehlenej popelínovej košeli zavesil číslo a podal vám červeno-bielu visačku s tým istým číslom. Visačku ste zavesili na okno na vašom aute a prešli s ním pred obchod, kam iný zriadenec priviezol váš nákup, úhľadne vám ho poukladal do auta a odmietol tringelt.

Zistili, kde je najlacnejšie benzínové čerpadlo – na rohu Lomond a Lee Road, vždy tam bol benzín o cent lacnejší ako všade inde; vypátrali, kde sú drogérie a kde dávajú kupóny na dvojnásobnú zľavu. Objavili, že v neďalekých Cleveland Heights, vo Warrensville a v Beachwoode obyvatelia odkladajú vyhodené veci na chodník ako obyčajní ľudia, a v ktoré dni chodia smetiari a odvážajú odpad. Prišli na to, kde sa dajú kúpiť kladivo, skrutkovač, farba a maliarska štetka: to všetko našli v Shaker Hardware, ale iba od pol desiatej do šiestej, keď majiteľ posielal svojich zamestnancov domov na večeru.

Pearl zistila, kto im prenajal dom, a spoznala deti Richardsonovcov.

Moody bol z nich prvý, kto navštívil dom na Winslowe. Počul, ako jeho mama opisuje ich nových nájomníkov otcovi. „Je to nejaká umelkyňa,“ povedala pani Richardsonová, a keď sa pán Richardson spýtal aká, zažartovala:

„Pretĺkajúca sa.“

„Neboj sa,“ uistila manžela. „Dala mi vopred zálohu.“

„To ešte neznamená, že bude platiť nájomné,“ podotkol pán Richardson, ale obaja vedeli, že nájomné nie je dôležité – bolo to len tristo dolárov mesačne za horný byt –, a oni ho rozhodne nepotrebovali, aby vyžili. Pán Richardson bol advokát a pani Richardsonová pracovala pre miestne noviny Sun Press. Dom na Winslow Road dostali zadarmo, rodičia pani Richardsonovej ho kúpili ako investíciu, keď bola ešte tínedžerka. Nájomné z neho jej pomohlo v čase štúdií na Denisonskej univerzite, potom sa ten príjem stal „posilňovačom“ – ako to označila jej matka –, kým začínala ako novinárka. Keď sa vydala za Billa Richardsona a stala sa pani Richardsonovou, príjem im pomohol zaplatiť zálohu za ich krásny vlastný dom v Shakeri, ten istý dom na Parklande, ktorý neskôr videla v plameňoch. Pred piatimi rokmi pár mesiacov po sebe rodičia pani Richardsonovej zomreli a ona zdedila dom na Winslowe. Rodičia žili už niekoľko rokov predtým v domove sociálnych služieb a dom, v ktorom vyrastala, dávno predali. Dom na Winslow Road si však nechali a z toho príjmu hradili opateru. Pani Richardsonová si ho uchovávala ako sentimentálnu spomienku.

Nie, nešlo o peniaze. Ten príjem – dokopy päťsto dolárov – posielali každý mesiac na dovolenkový účet a vlani z tých peňazí financovali výlet na Martha’s Vineyard, kde si Lexie zdokonalila plávanie, konkrétne znak, Trip očaril všetky miestne dievčatá, Moody sa spálil do chrumkava a Izzy pod veľkým tlakom konečne súhlasila, že pôjde na pláž – oblečená, na nohách Doc Martensy a škaredo gánila. V skutočnosti mali dosť peňazí na dovolenku aj bez toho. Ten príjem z prenájmu nepotrebovali, pani Richardsonovej išlo o to, aká nájomníčka v tom dome býva. Chcela mať pocit, že robí dobre. Rodičia jej vštepili, že sa to patrí, a tak každý rok prispievali do spoločnosti Humane a na fond UNICEF, pravidelne sa zúčastňovali na miestnych charitatívnych akciách a raz vyhrali pri dražbe v Rotary klube meter vysokého plyšového medveďa. Pani Richardsonová vnímala ten dom ako istú formu dobročinnosti. Nájomné bolo nízke – nehnuteľnosti v Clevelande boli lacné, ale byty v dobrých štvrtiach ako Shaker vedeli byť drahé – a prenajímala dom iba ľuďom, ktorí si to podľa nej zaslúžili, ale z toho či onoho dôvodu nedostali v živote šancu. Tešilo ju, že im môže pomáhať.

Pán Jang bol prvý nájomník, ktorému prenajala dom krátko po tom, čo ho zdedila. Bol to prisťahovalec z Hongkongu, prišiel do Spojených štátov, kde nikoho nepoznal, a rozprával iba veľmi lámanou angličtinou s výrazným prízvukom. Za tie roky sa jeho prízvuk trochu zmiernil, a keď sa s ním pani Richardsonová zhovárala, niekedy len s úsmevom prikyvovala. Mala však pocit, že pán Jang je dobrý človek, tvrdo pracoval ako šofér autobusu neďalekej dievčenskej školy Laurelovej akadémie a privyrábal si aj ako údržbár. Z toho biedneho príjmu by si nikdy nemohol dovoliť žiť v takej peknej štvrti. Skončil by natlačený v šedivom dome niekde pri Buckeye Road alebo skôr v špinavom trojuholníku vo východnom Clevelande, kde sa nachádzala čínska štvrť, nájomné tam bolo podozrivo nízke, každá druhá budova zívala prázdnotou a aspoň raz za noc tam kvílili sirény. Okrem toho sa pán Jang vzorne staral o dom, opravil vodovodné batérie, upravil betón pred vchodom a premenil zadný dvorček veľkosti poštovej známky na bujnú záhradu. Každé leto jej nosil čínske melóny, ktoré vypestoval, čosi ako desiatok, a hoci pani Richardsonová netušila, čo s nimi – boli nefritovozelené, zošúverené a nepríjemne chlpaté –, cenila si jeho pozornosť. Pán Jang bol presne ten typ nájomníka, akého pani Richardsonová chcela – láskavý človek, ku ktorému mohla byť aj ona láskavá a ktorý to ocenil.

S horným bytom nemala taký úspech. Každý rok v ňom bývali iní nájomníci: čelistka, ktorú práve prijali do hudobného inštitútu; rozvedená štyridsiatnička; mladí manželia, čo práve vyštudovali Clevelandskú štátnu univerzitu. Čelistke nedali miesto prvej hráčky v clevelandskom orchestri a zatrpknutá odišla z mesta. Rozvedená žena sa po štyroch búrlivých mesiacoch chodenia znovu vydala a presťahovala sa s manželom do nového domu v Lakewoode, ktorý bol súčasťou masovej zástavby. A mladí manželia, ktorí vyzerali tak úprimne, oddane a zaľúbene, sa celý čas hádali a po pol druha roku sa rozišli, zostali po nich iba zrušená nájomná zmluva, rozbité vázy a tri praskliny na stene vo výške hlavy, kde skončili tie vázy.

To je životná lekcia, usúdila pani Richardsonová. Odteraz bude opatrnejšia. Požiadala pána Janga, aby zasadroval praskliny, a nových nájomníkov hľadala dosť dlho, chcela, aby to bol správny nájomník. Horný byt na Winslow Road číslo 18 434 bol takmer pol roka prázdny, kým oň neprejavili záujem Mia Warrenová s dcérou. Zdvorilá slobodná mamička, ktorá bola umelkyňa a vychovávala slušnú, celkom peknú a možno nadanú dcéru.

Table of Contents

2