Burning Angels

Copyright © Bear Grylls Ventures, 2016

Translation © Jan Kozák, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN 978-80-7565-271-3

Věnování:

Tuto knihu věnuji Rogeru Gowerovi, kterého zabili pytláci, když létal nad východní Afrikou při plnění ochranářské mise, a dvěma předním ochranářským charitativním organizacím:

Roger Gower Memorial Fund a Tusk Trust.

PODĚKOVÁNÍ

Chci vzdát mimořádný dík následujícím lidem: literárním agentům z agentury PFD Caroline Michelové, Annabel Merullové a Timu Bindingovi za jejich tvrdou práci a úsilí, s nimiž přispěli k vydání této knihy. Děkuji Jonu Woodovi, Jemimě Forresterové a všem lidem z nakladatelství Orion – Malcolmu Edwardsovi, Marku Rusherovi a Leanne Oliverové –, kteří tvoří „tým Grylls“. Děkuji také všem pracovníkům Bear Grylls Ventures za to, že i filmová stránka dobrodružné série Willa Jaegera je tak vzrušující a reálná.

Můj dík patří rovněž těmto lidem: Hamishi de Bretton-Gordonovi, Ollie Mortonovi a Iainu Thompsonovi z oddělení Avon Protection, děkuji za neocenitelné rady a odborný výklad o chemických, biologických, radiologických a jaderných zbraních i obranných a ochranných opatřeních, které mi výborně posloužily při psaní této knihy. Chrisi Danielsovi a všem zaměstnancům firmy Hybrid Air Vehicles děkuji za jejich rady a vynikající vedení týkající se Airlanderu i za to, že tak směle posouvají hranice ve vývoji a konstrukci vzducholodí; Paulovi a Anne Sherrattovým za hluboký vhled do mezinárodních vztahů za studené války bezprostředně po skončení druhé světové války; Bobu Lowndesovi z organizace Autism Wessex za odborné rady týkající se všech aspektů autismu a lidí postižených poruchami autistického spektra; Peteru Messageovi za konstruktivní kritiku raných fází rukopisu knihy; i tobě, Ashi Alexander-Coopere, důstojníku řádu Britského impéria, za vynikající rady technicko-vojenského rázu.

A konečně, zvláštní a mimořádný dík patří tobě, Damiene Lewisi, že jsi mi pomohl vystavět příběh na tom, co jsme spolu objevili ve vojenském kufru mého dědy pod označením „přísně tajné“. Je skutečně brilantní, jak jsi dokázal všechny ty dokumenty, memorabilie a artefakty z druhé světové války prezentovat v nanejvýš moderním kontextu.

POZNÁMKA AUTORA

Při psaní této knihy jsem se inspiroval skutečnými hrdinskými činy mého dědečka, brigádního generála Williama Edwarda Harveyho Gryllse, nositele Řádu britského impéria, příslušníka 15./19. pluku královských husarů a velitele Target Force, utajené jednotky zřízené ke konci druhé světové války na příkaz Winstona Churchilla. Šlo o jednu z nejtajnějších skupin agentů, jakou dalo ministerstvo války dohromady, a do náplně její práce spadalo převážně vyhledávání a ochrana tajných technologií, zbraní, vědců a vysoce postavených nacistických činitelů s cílem zapojit je do služby v boji proti nové světové supermocnosti – Sovětskému svazu.

O jeho utajené funkci velitele T Force neměl nikdo z naší rodiny ponětí. Dozvěděli jsme se to až mnoho let po jeho smrti, kdy byly tyto informace odtajněny podle zákona o státních tajemstvích, předepisujícího sedmdesátiletou lhůtu mlčení. A tohle odhalení posléze vedlo až k napsání této knihy.

Můj dědeček toho moc nenamluvil, ale já si na něj stále uchovávám krásné vzpomínky z dětství. Tajemný pán, který bafá z dýmky, pověstný svým suchým humorem… A taky milovaný velitel.

Ačkoli pro mě to byl vždycky prostě děda Ted.

Daily Mail, srpen 2015

Nacistický zlatý vlak OBJEVEN: přiznání na smrtelném loži vede lovce pokladů na tajné místo, o němž polští činitelé tvrdí, že důkaz jeho existence potvrdili radarem.

Nacistický zlatý vlak se našel v Polsku poté, co muž, který se na konci druhé světové války podílel na jeho ukrytí, prozradil na smrtelném loži jeho polohu. Minulý víkend dva muži, Němec a Polák, prohlásili, že vlak – údajně naložený pokladem – našli poblíž městečka Walbrzych v jihozápadním Polsku.

Piotr Żuchowski, polský památkář a vedoucí ministerského odboru národního dědictví, řekl: „Zatím nevíme, co ve vlaku je. Pravděpodobně vojenské vybavení, zbraně, ale možná i šperky, umělecká díla a cenné dokumenty. Obrněné vlaky v této fázi války sloužily často k převozu nesmírně cenných věcí, a tohle je obrněný vlak.“

Místní tradice tvrdí, že nacistické Německo nechalo vybudovat rozlehlou podzemní železniční síť, vinoucí se okolo mohutného kradu Książ, aby zde ukrylo cennosti Třetí říše. Stavbu těchto tunelů – pod krycím názvem Riese (Obr) – prováděli vězni z koncentračních táborů a komplex měl sloužit k výrobě strategických zbraní, jelikož místo leželo mimo dosah spojeneckých náletů.

Sun, říjen 2015

Historie nás učí, že pluk Special Air Service založený roku 1942 byl v roce 1945 rozpuštěn… Nová kniha uznávaného historika Damiena Lewise však odhaluje, že jedna přísně tajná třicetičlenná jednotka SAS pokračovala v boji. Tato skupina přešla na konci války „do podzemí“ a pokračovala ve svém neoficiálním poslání – chytat nacistické válečné zločince.

Cílem skupiny bylo odhalovat esesácké a gestapácké zrůdy, které vraždily jejich zajaté spolubojovníky i stovky francouzských civilistů, kteří jim pomáhali. Do roku 1948 skupina dopadla víc než sto nejhorších válečných vrahů – z nichž mnozí v letech 1945 a 1946 unikli spravedlnosti v Norimberku – a postavila je před soud.

Tato maličká jednotka SAS, přezdívaná „Tajní lovci“, byla řízena z utajeného ústředí sídlícího v londýnském hotelu Hyde Park. Byla financována mimo účetní záznamy ruským šlechticem Jurijem Galicinem, který pracoval pro britské ministerstvo války.

Právě členové této skupiny jako první odhalili hrůzy nacistických koncentračních táborů v celém jejich rozsahu… Koncentrační tábor Natzweiler poblíž Štrasburku se stal dějištěm úděsných nacistických pokusů. Zde velitel Josef Kramer experimentoval s plynem na židovských vězních ve snaze objevit efektivní vražednou metodu.

BBC, leden 2016

LEDOVÝ MUŽ ÖTZI MĚL PODLE VĚDCŮ

ŽALUDEČNÍ BAKTERIÁLNÍ ONEMOCNĚNÍ.

Mikroorganismy získané z vnitřních orgánů 5 300 let staré mumie ukazují, že dotyčný před smrtí trpěl bakteriálním onemocněním žaludku, tvrdí vědci. Ledový muž Ötzi, jak bylo pojmenováno zmrzlé tělo objevené v dubnu 1991 v Alpách, měl podle výzkumníků infekci, která je běžná i dnes.

Provedený genetický rozbor bakterie Helicobacter pylori pomohl zmapovat historii mikrobu, která je úzce svázaná s historií lidské migrace.

Profesor Albert Zink, ředitel institutu zabývajícího se studiem mumií a ledového muže na Evropské akademii v Bolzanu, řekl: „Jednou z prvních výzev bylo získat vzorky z žaludku, aniž bychom poškodili mumii. Za tím účelem jsme ji museli úplně rozmrazit a nakonec jsme se dovnitř dostali otevřením…“

1

16. říjen 1942, ledovec Helheim, Grónsko

Poručík SS Herman Wirth si ometl z očí sněhové vločky, které mu zacláněly ve vidění. Posunul se blíž, až se jeho tvář ocitla jen asi třicet centimetrů od její. Zíral skrze masu ledu, která je od sebe dělila – a vtom přidušeně vyjekl.

Oči měla ta žena dokonce i v posledním tažení otevřené dokořán. A byly modré jako nebe – přesně jak očekával. Jenže s tím jeho naděje vzaly prudce za své, jako by se mu zhroutil celý svět.

Její oči se zavrtávaly do jeho. Šílené. Skelné. Jako oči zombie. Z kusu průhledného ledu, který ji věznil, jako by do něj pálily dvě do ruda rozpálené hlavně.

Bylo to neuvěřitelné. Když tahle žena padla k zemi, aby ji ledovec pohřbil, ronila krvavé slzy. Wirth zřetelně viděl, jak jí z očních jamek vytékala rudá pěna, a vzápětí zmrzla, zvěčněná v ledu.

Přinutil se odtrhnout oči od jejího pohledu a sklouzl k ústům. Právě na ně všechny ty nesčetné noci myslel, když se chvěl v arktickém mrazu, pronikajícím i přes husí prachové peří jeho spacího pytle.

V mysli si představoval její rty. Pořád o nich snil. Jak budou plné a našpulené a nádherně růžové, ústa dokonalé německé panny, která tu pět tisíc let čeká na oživující polibek.

Na jeho polibek.

Čím déle se však díval, tím víc v žaludku cítil, jak se ho zmocňuje odpor. Otočil se a nasucho se dávil do ledových poryvů větru, který skučel v ledové trhlině.

Její polibek by totiž byl polibkem smrti, objetím ďábla v ženské podobě.

Ženiny rty pokrývala temně rudá hmota – zmrzlý chuchvalec vyzvracené krve. Hrozivě trčel do ledu před ní jako vířící rubáš. A nad ústy i z jejího nosu vyšla přívalová vlna karmínově rudé tekutiny, která se změnila v odpornou sraženinu.

Wirth sklouzl očima ještě níž, doleva, doprava, těkal jimi po zmrzlém, nahém těle. Tahle žena si z nějakého důvodu servala oděv, než se v mukách plazila po ledovém příkrovu a poslepu klopýtla do zející trhliny. Jakmile se tu zastavila, během pár hodin zmrzla na kost.

Dokonale zachovaná…, ale dokonalá ani zdaleka.

Wirth nemohl uvěřit vlastním očím. Dokonce i ženina podpaží byla pocákaná hustou krví a z těch pruhů vyvstávaly vysrážené, karmínové korálky. Než zemřela – přesně ve chvíli, kdy umírala –, tato takzvaná severská božská předkyně doslova potila krev.

Wirth nechal sklouznout pohled ještě níž v děsivé obavě, co tam najde. A nespletl se. Na jejích spodních partiích ulpívala hustá, zmrzlá rudá skvrna. Zatímco tam ležela a její srdce odbíjelo poslední údery, ze slabin se jí řinuly chuchvalce hnusné krve.

Wirth se otočil a zvracel.

Zvrátil obsah žaludku přes drátěné pletivo klece a nepřítomně se díval, jak řídká tekutina cáká hluboko do stínů pod ním. Zvracel a zvracel, až už nebylo co a suché dávení přešlo do lapání po dechu a bolestivého hekání.

Zatnul prsty do pletiva a zvedl se namáhavě z kolen. Zaklonil se a vzhlédl do oslnivé záře reflektorů. Vrhaly do temné ledové průrvy prudké, neúprosné světlo, které se odráželo od všeho kolem něj jako šílený kaleidoskop zamrzlých barev.

Kammlerova takzvaná Var – jeho milovaná dávná severská princezna: generál se může těšit na uvítání jaksepatří!

Generál SS Hans Kammler. Co mu má Wirth proboha říct – a ukázat? Slavný velitel SS sem letěl takovou dálku, aby byl svědkem jejího velkolepého vyproštění z ledu a mohl tu zprávu, s příslibem jejího vzkříšení, doručit samotnému Vůdci.

Hitlerův konečně naplněný sen.

A teď tohle.

Wirth se znovu přinutil pohlédnout na mrtvolu. Čím déle si ji prohlížel, tím větší ho jímal děs. Jako by tělo ledové panny bylo ve válce samo se sebou, jako kdyby odmítlo vlastní vnitřnosti a vyvrhlo je ze všech otvorů. Pokud zemřela takhle, s krví a vnitřnostmi zamrzlými v ledu, musela být ještě dost dlouho živá a krvácet.

Wirth už nevěřil tomu, že ji zabil pád do průrvy. Nebo mráz. Byla to ta dávná, ďábelská nemoc – v její moci tady zoufale klopýtala a plazila se po ledovci.

Ale aby někdo ronil krev?

Zvracel krev?

Potil krev?

Dokonce i močil krev?

Co to proboha mohlo způsobit?

Co ji proboha zabilo?

Tohle mělo hodně daleko k árijské postavě matky, ve kterou všichni doufali. Tohle nebyla severská bohyně válečnice, o jejíž záchraně bezpočet nocí snil, nebyl to důkaz, že se slavná árijská rasa táhne pět tisíc let zpátky časem. Tohle nebyla dávná matka nacistických Übermensch – dokonalá blondýna, modrooká severská žena z doby mnohem starší, než kam sahá zaznamenaná historie.

Po tomhle důkazu Hitler tak dlouho prahl.

A teď tohle – ďábelská žena.

Jak tak Wirth zíral na její zmučené rysy – do prázdných, vypouklých, krví potažených očí, z nichž čišela děsivá skelnatost chodící mrtvoly –, z čista jasna si v jednom oslepujícím okamžiku cosi uvědomil.

Nějakým způsobem v hloubi duše věděl, že hledí přímo do pekelných bran.

Od mrtvoly zamrzlé v ledu začal škobrtat zpátky. Natáhl se nahoru a zuřivě zatahal za signalizační provaz. „Nahoru. Vytáhněte mě nahoru! Nahoru! Pusťte naviják!“

Nad ním zaburácel motor. Wirth ucítil, jak se klec dala se škubnutím do pohybu. Začala stoupat. A ten děsivý, zkrvavený kus ledu se chválabohu vzdaloval a mizel mu z očí.

Jitřní slunce vrhalo červenorůžové světlo na sníh bičovaný větrem a ledovou tříští, když se Wirthova shrbená postava vyloupla nad povrch. Vyčerpaný vylezl z klece a dostoupil na tvrdou, umrzlou běl. Když procházel mezi strážemi, muži se pokusili srazit podpatky. Jejich masivní boty s kožešinovou podšívkou tlumeně zaduněly a gumové podrážky zavrzaly na tlusté vrstvě ledu.

Wirth rozpačitě zasalutoval, ponořený v trýznivých myšlenkách. Natočil ramena proti skučícímu větru, límcem pláště si zahalil promrzlý obličej a zamířil k nedalekému stanu.

Divoký poryv serval z komína, jenž vyčníval nad plátěnou střechu, černý chochol kouře. Nepochybně už roztopili kamna v očekávání vydatné snídaně.

Wirth usoudil, že tři jeho kolegové od SS jsou už vzhůru. Ranní ptáčata. Dnes se navíc těší na to, že bude z hrobu vyzvednuta ledová panna, a tak jistě netrpělivě vyhlížejí rozbřesk.

Původně tam s ním byli jenom dva důstojníci SS. Nadporučík Otto Rahn a generál Richard Darre. Potom však, zcela bez varování, v letadle s ližinami pro přistání na ledu, přiletěl generál SS Hans Kammler, aby byl svědkem závěrečných fází této impozantní operace.

Teoreticky měl vše na povel generál Darre jako vrchní velitel výpravy. Každému však bylo jasné, že skutečnou mocí vládne generál Hans Kammler, Hitlerův muž. To jemu Vůdce naslouchal. A Wirtha, jak si musel přiznat, vzrušovala představa, že generál se stane svědkem jeho největšího triumfu.

Ještě před pouhými osmačtyřiceti hodinami vypadalo všechno báječně; dokonalé zakončení neskutečně ambiciózního podniku. Avšak dnes ráno… ztratil Wirth chuť na všechno – snídani, rozbřesk i své bratry od SS.

Wirth přemítal, kde se tady vůbec vzal. Stylizoval se jako badatel zajímající se o starověké kultury a náboženství, což mu také zpočátku vyneslo Himmlerovu a Hitlerovu pozornost. Číslo v nacistické straně mu udělil sám Vůdce – což byla vskutku mimořádná čest.

V roce 1936 zakládal společnost Deutsche Ahnenerbe, název znamenal „Německé dědictví předků“. A jejím posláním bylo dokázat, že světu kdysi vládla mytická severská populace – původní árijská rasa. Podle legendy rasa modrookých světlovlasých lidí obývala na severu Hyperboreu, bájný zamrzlý ostrov, který se podle všeho nacházel za polárním kruhem.

Následovaly výpravy do Finska, Švédska a Arktidy, všechny však bez významnějších, natož světoborných objevů. Potom vyslali skupinu vojáků do Grónska založit německou meteorologickou stanici, a tam se dozvěděli vzrušující zprávy, že byl v grónském ledu objeven hrob jakési ženy z dávných dob.

Tak se zrodila stávající osudná mise.

Wirth byl zkrátka a dobře archeologický nadšenec a oportunista. Rozhodně ne žádný skalní nacista. Ovšem jako předseda Deutsche Ahnenerbe přicházel nutně do styku s nejhoršími fanatiky nacistického režimu – a dva z nich byli právě teď ve stanu před ním.

Věděl, že tohle pro něj neskončí dobře. Naslibovalo se toho příliš mnoho a něco přímo Vůdci. Až příliš mnoho vznešených očekávání, příliš mnoho nereálných nadějí a ambicí záviselo na tomto okamžiku.

Wirth jí však pohlédl do tváře a mimo veškerou pochybnost věděl, že ledová paní má rysy zrůdy.

2

Wirth sklonil hlavu a prostrčil ji přes dvojitou vrstvu plátna: jedna držela venku vražednou zimu a větrem smetaný sníh, zatímco druhá, vnitřní vrstva udržovala uvnitř teplo, které vycházelo z živých lidských těl a hučících kamen.

Do nosu ho zasáhla vůně čerstvě uvařené kávy. Tři páry očí na něj hleděly plné očekávání.

„Drahý Wirthe, proč ta protáhlá tvář?“ zavtipkoval generál Kammler. „Dnešek je přece den s velkým D!“

„Nepustil jste snad naši drahou Frau na dno průrvy, co?“ přidal se Otto Rahn a jeho rysy zkřivil potměšilý úšklebek. „Nebo jste ji zkoušel vzkřísit polibkem a za všechno to snažení jste schytal pořádnou facku?“

Rahn s Kammlerem se rozřehtali.

Zdálo se, že skalního generála SS pojí s poněkud změkčilým paleontologem jakési zvláštní kamarádství. Podobně jako mnoho jiných věcí v Říši ani tohle Wirthovi nedávalo smysl. Pokud šlo o třetí sedící postavu – generála SS Richarda Waltera Darreho –, jen se mračil do kávy a pod převislým obočím mu doutnaly temné oči. Jeho tenké rty byly pevně stisknuté jako vždy.

„Tak co dělá naše ledová panna?“ naléhal Kammler. „Už nás očekává?“ Rozmáchle ukázal na přichystanou snídani. „Nebo si nejdřív uděláme slavnostní hostinu?“

Wirth se zachvěl. Nutkání zvracet stále přetrvávalo. Usoudil, že pro ty tři bude asi lepší, když si ledovou paní prohlédnou před jídlem.

„Herr General, nejlepší asi bude udělat to před snídaní.“

„Vypadáte nějak sklíčeně, Herr Leutnant,“ rýpal do něj Kammler. „Není snad podle našich představ? Světlovlasý, modrooký anděl z dalekého severu?“

„Vysvobodil jste ji z ledu?“ vložil se do řeči generál Darre. „Jsou vidět její rysy? Co vám říkají o naší Freyji?“ To jméno, znamenající „paní“, si Darre vypůjčil od starodávné severské bohyně – pro ženu pohřbenou v ledu.

„Určitě je to naše Hariasa,“ oponoval Rahn. „Naše Hariasa z dávného severu.“ Hariasa bylo další severské božstvo, její jméno znamenalo „bohyně s dlouhými vlasy“. Ještě před třemi dny jim připadalo naprosto vhodné.

Celé týdny se skupina opatrně prosekávala ledem, aby se na ni podívali zblízka. A když se jim to konečně podařilo, zjistili, že ledová paní je ve stěně průrvy otočená – ukazovala jen záda. Ale i tohle stačilo. Prozatím vystavila na odiv zářivé kadeře dlouhých zlatých vlasů, zapletených do tlustých copů.

Ten objev naplnil Wirtha, Rahna a Darreho vzrušením, jako by jimi projel blesk. Budou-li se rysy její tváře podobně shodovat s árijským rasovým vzorem, úkol bude splněn. Hitler je zahrne svým požehnáním. Stačilo jen vysekat ženu ze stěny trhliny, otočit blok ledu a podívat se na ni zblízka.

Wirth už se podíval… a obrátil se mu žaludek naruby.

„Není tak docela podle našich představ, páni generálové,“ vybreptal. „Nejlepší bude, když se přesvědčíte sami.“

Kammler vstal jako první s mírně zachmuřeným výrazem a svraštěným čelem. Tento generál SS si pro zmrzlou mrtvolu vyhradil jméno třetí severské bohyně. „Zůstane navždy v srdcích všech, kteří ji spatří,“ prohlásil. „Proto jsem Vůdci řekl, že ji pojmenujeme Var – ‚milovaná‘.“

Musel by to však být hotový světec, aby miloval tuhle zkrvavenou, znečištěnou mrtvolu. A jednou věcí si byl Wirth jistý: v tuhle chvíli v tomhle stanu bylo světců zatraceně málo.

Vyrazil v čele mužů přes led s pocitem, jako by vedl svůj vlastní pohřební průvod. Vstoupili do klece a nechali se spustit dolů. Jak sjeli pod povrch, rozzářily se reflektory v jámě. Wirth nařídil, že pokud tam nebude někdo pracovat nebo zkoumat mrtvolu, světla zůstanou zhasnutá. Nechtěl, aby žár ze silného osvětlení rozpustil led a rozmrazil jim jejich dámu. V zájmu bezpečného převozu na ústředí Deutsche Ahnenerbe v Berlíně musela zůstat hluboce zamražená.

Podíval se přes prostor klece na Rahna. Jeho tvář halil temný stín. Ať byl kdekoli, Rahn vždycky nosil černý plstěný klobouk se širokou krempou. Samozvaný lovec kostí a archeologický dobrodruh z něj učinil svoje poznávací znamení.

S okázalým Rahnem Wirtha pojilo něco jako kamarádství. Měli společné naděje, zájmy i názory. A samozřejmě chovali i stejné obavy.

Klec se s trhnutím zastavila. Chvíli se houpala sem a tam jako zblázněné kyvadlo, než se na řetězu jakž takž ustálila.

Čtyři páry očí hleděly do tváře mrtvoly pohřbené v ledu. V ledu, který byl znečištěný hnusnými pruhy a spirálami temně rudé barvy. Wirth cítil, jaký dopad má to zjevení na jeho kolegy z SS. V díře zavládlo ohromené, nevěřícné mlčení.

Jako první porušil ticho generál Kammler. Obrátil pohled k Wirthovi, výraz nečitelný jako vždycky. V jeho očích světélkoval studený pohled plaza.

„Vůdce to očekává,“ prohlásil potichu. „Nesmíme svého Vůdce zklamat.“ Odmlka. „Udělejte z ní postavu hodnou jejího jména: Var.“

Wirth zakroutil nevěřícně hlavou. „Máme postupovat podle plánu? Ale Herr General, ta rizika…“

„Jaká rizika, Herr Leutnant?“

„Nemáme ponětí, co ji zabilo…“ Wirth ukázal na mrtvolu. „Co způsobilo všechno to…“

„Žádné riziko není,“ přerušil ho Kammler. „Přišla na ledovci k úhoně před pěti tisíci lety. To máme pět tisíc let. Pěkně ji očistíte. Uděláte z ní krasavici. Severskou, árijskou… dokonalou. Tak, aby se líbila Vůdci.“

„Ale jak, Herr General?“ zeptal se Wirth. „Přece jste viděl…“

„Rozmrazte ji, proboha,“ vpadl mu do řeči Kammler. Ukázal na ledový kvádr. „Vy od Deutsche Ahnenerbe děláte pokusy na živých lidech, ne? Rozmrazujete a zmrazujete je už léta…“

„To ano, Herr General,“ připustil Wirth. „Já osobně sice ne, ale pokusy se zmrazováním lidí proběhly, navíc slaná voda…“

„Ušetřete mě detailů,“ odsekl Kammler a bodl prstem v rukavici ke zkrvavené mrtvole. „Vdechněte jí život. Ať to stojí, co to stojí, ten úsměv smrtihlava jí z tváře vymažte. Zažehnejte ten… výraz v očích. Ať odpovídá Vůdcovým nejkrásnějším snům.“

Wirth se přinutil odpovědět: „Ano, Herr General.“

Kammler se podíval na Rahna. „Pokud to neuděláte – pokud tenhle úkol nesplníte –, padne to na vaše hlavy.“

Pak vyštěkl rozkaz, ať je vytáhnou nahoru. Stoupali v kleci uprostřed ticha. Když vyšli na povrch, Kammler se k mužům z Deutsche Ahnenerbe obrátil tváří v tvář.

„Na snídani už mě přešla chuť.“ Srazil podpatky a po nacisticku zasalutoval. „Heil Hitler!“

„Heil Hitler!“ zopakovali kolegové z SS jako ozvěna.

Pak už generál Hans Kammler zamířil po ledové pláni k letadlu – a do Německa.

Table of Contents

1

2