Every Falling Star: The True Story of How I Survived and Escaped North Korea

Copyright © Sungdžu Lee, 2016

Translation © Ina Leckie, 2018

(All rights reserved in all countries by Harry N. Abrams, Inc.)

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-289-8

VĚNUJI TUTO KNIHU TĚM, KTERÉ JSEM ZANECHAL V SEVERNÍ KOREJI.

Příjmení některých lidí jsem změnil, abych neohrozil je nebo jejich příbuzné, pokud žijí v Severní Koreji. Jména mých bratrů jsou však skutečná, protože doufám, že jsou stále naživu a že si jednou tuto knihu přečtou.

Než se zase shledáme.

SUNGDŽU LEE

STRUČNÉ DĚJINY KOREJE 20. STOLETÍ

Po tisíce let se ve vládě nad Korejským poloostrovem střídaly různé dynastie panovníků. Tou poslední a nejvýznamnější byla dynastie Čoson. V roce 1876 Japonci přinutili Koreu podepsat dohodu, která nakonec vyústila v zánik Čosonu. Od té doby žil korejský lid utiskován japonskou nadvládou. Vlastníci půdy byli vyhnáni ze svých pozemků, mnozí museli dřít jako nevolníci pro japonské pány. Bylo zničeno mnoho budov i památek postavených za dynastie Čoson, zmizela většina tradic. Japonsko okupovalo Korejský poloostrov od roku 1910 do roku 1945 a snažilo se připojit celé území ke své říši.

Po porážce na konci druhé světové války byla Japonsku jeho teritoria odebrána. Korejský poloostrov byl rozdělen na dva dočasné správní a ekonomické celky: Severní, na který dohlížel Sovětský svaz, a Jižní pod dozorem Spojených států amerických. Existoval plán na spojení obou regionů pomocí generálních demokratických voleb. Sovětský svaz dosadil do čela prozatímní vlády severní zóny vůdce partyzánů Kim Ir-sena, který se v roce 1945 vrátil z čínského exilu. Kim Ir-sen Sovětům účast ve volbách rozmluvil. Lnul k socialismu a demokracii v americkém stylu odmítal. Byl přesvědčen, že komunismus by měl panovat na území celého Korejského poloostrova.

V roce 1948 udělily Spojené státy jižnímu teritoriu nezávislost a vznikla Korejská republika. Zakrátko se ze severní části stala Korejská lidově demokratická republika neboli Severní Korea. Severokorejci nazývají svou zemi Čoson, podle jména její poslední dynastie. Dnešnímu Čosonu se, stejně jako dřívější dynastii, přezdívá Království poustevníků, neboť se izoloval od celého světa ve snaze odvrátit další hrozbu invaze.

Politické a ekonomické systémy obou zemí jsou tak rozdílné, jak jen mohou být. Jih má demokratickou vládu a ekonomiku volného trhu. Severní Korea je socialistický stát s jedinou politickou stranou a bez jakýchkoli voleb. Téměř všechno, včetně majetku, je veřejným vlastnictvím. Až do pádu státního přídělového programu na začátku devadesátých let rozděloval stát veškeré potraviny, oblečení a další potřeby – včetně bydlení – a to podle norem na jednotlivce a podle míry oddanosti komunistické straně.

Kim Ir-sen věřil, že je jen otázkou času, kdy ideologie Severu zvítězí na Jihem. Byl přesvědčen, že obě země se sjednotí v mocný komunistický celek. Měl za to, že Jižní Koreu dotují Spojené státy americké, že je pouze jejich figurkou na šachovnici. V korejské válce, která trvala od června 1950 do července 1953, bojovala Amerikou podporovaná Jižní Korea za sjednocení celého poloostrova pod svou vládu a ideologii a Sověty podporovaná Severní Korea zase pod svou.

S výjimkou války, která měla za následek několik změn v mapách, ale také dramatický nárůst napětí mezi Severem a Jihem, však první roky Kim Ir-senovy vlády nebyly pro severokorejský lid vůbec špatné: ožilo umění, stavěly se památníky, muzea, domy, hotely a zábavní parky, práce byla v zemědělství i v průmyslu, ústřední přídělový systém skýtal dostatek jídla pro všechny.

Kim Ir-sen si během let vybudoval kult vůdce, a to zejména díky šíření knih, filmů, rozhlasových a televizních pořadů, které vyvolávaly u lidí nedůvěřivost k západnímu světu včetně Číny nebo Japonska, a naopak opěvovaly božského vůdce, jeho život a vládu. Veškeré televizní programy a zpravodajství kontrolovala vláda, takže o státě i Kim Ir-senovi se mluvilo jen v pozitivech. Odpůrci a kritikové režimu byli odesíláni do politických nebo pracovních táborů, často i s celými rodinami.

V devadesátých letech utržila Severní Korea několik ran. Nejprve to byl rozpad komunistického Sovětského svazu v roce 1991. Země v jeho dosavadním područí si mohly sestavit vlastní vlády a samotný Sovětský svaz se stal pseudodemokratickým Ruskem. Tím pádem Severní Korea přišla o hlavního obchodního partnera a primární zdroj pomoci. Po sérii výkyvů v počasí pak ještě přišly ničivé záplavy, které způsobily nedostatek domácí zemědělské produkce. A pokud by ani to nestačilo k vypuknutí hladu, spolehlivě se o něj postaralo zhroucení ústředního přídělového systému. 8. července 1994 zemřel Kim Ir-sen. Nástupcem se stal jeho syn Kim Čong-il, ten ale vypjatou situaci nezvládal.

Zemi zachvátil hladomor, jenž podle některých odhadů zabil více než jeden milion z dvaceti čtyř milionů obyvatel. Severokorejci začali v zoufalé snaze zachránit si život utíkat ze země. Prchnout ze Severní Koreje přímo do Jižní je takřka nemožné, protože hranice je hustě zaminovaná. Hlavní úniková trasa vede přes Čínu do Mongolska, Laosu nebo Thajska. Čína nicméně Severokorejce neakceptuje jako běžence, považuje je spíš za ilegální migranty za prací. Zachycené občany Severní Koreje vrací Čína zpět do jejich vlasti, kde pak těmto lidem hrozí za pokus o útěk vězení.

Severní Korea je opravdu Království poustevníků, živoucí dystopie.

A na tomto pozadí se odehrává můj příběh.

PŘEDMLUVA

Můj vojáček opatrně vykukuje zpoza hromádky hlíny kousek od místa u řeky Tedong v Pchjongjangu, kam jsme s abodži, otcem, a omoni, matkou, dnes vyrazili na piknik.

Rozestavujeme s otcem vojáčky, protože si chceme zahrát jednu z nejdůležitějších bitev, ve které náš věčný vůdce Kim Ir-sen vyhnal japonskou armádu z naší země, Čosonu – nebo jak se jí říká na Západě – Severní Koreje. Otec velí japonským jednotkám. Moje vojska jsou rozdělená, část stojí za mým generálem, zbytek se ukrývá v houští u řeky. Otcova armáda se nachází mezi nimi.

Mám dřevěnou pistoli, kterou mi otec vyřezal a nalakoval. Matka má roli mé polní zdravotnice. Deka, na které jsme měli piknik, je teď nemocnice.

Otec svému generálovi přimaloval matčinou tužkou na obočí tlustý hitlerovský knírek. Omoni z toho není nadšená, protože jí ulomil špičku. On jí vlastně bere a ničí tuhle tužku pokaždé, když si hrajeme na válku.

„Tak, tvůj generál bude náš věčný vůdce Kim Ir-sen,“ řekla omoni nevrle. Má dnes opravdu špatnou náladu. Chce otce porazit a hotovo. „Telefon ani vysílačku nemáme, ale naše jednotky se spolu musí nějak domluvit. Tak si vezmi tohle,“ strčila mi do dlaně několik oblázků. Vím přesně, co řekne dál. Hodlá proti otci použít jeho vlastní válečnou taktiku, kterou mě během našich her učil.

„Pověř jednoho vojáka předáváním generálových rozkazů jednotkám, které uvázly za těmi japonskými. Ten voják se musí umět proplížit lesem a támhle u té skály,“ ukazuje matka na velký kámen, „položit kameny tak, aby vojáci poznali, co po nich generál chce. Takže ty kameny jsou kódy. Jeden kámen znamená zůstaňte, kde jste, útok by teď byl velké riziko, dva kameny znamenají připravte se a tři jsou rozkaz k útoku na Japonce, jakmile měsíc na obloze vystoupá do nejvyššího bodu.“

Klaním se matce a beru do ruky jednoho poručíka. To bude můj partyzánský posel. Nepozorovaně se dostane lesem až ke skále a položí tam zakódovaný kamenný rozkaz.

Už to úplně cítím ve vzduchu. Vítězství. Vždyť Čoson vždycky vítězí! Naše vlast je ta nejlepší na celé zeměkouli!

Je mi šest let.

A vůbec netuším, že tahle taktika mi jednou zachrání život.

1. KAPITOLA

Zdá se mi sen. Jsem v něm generálem armády Korejské lidově demokratické republiky. Je pětadvacátý duben a já vedu svou jednotku na přehlídce v rámci oslav výročí založení Korejské lidové armády. Náš vůdce Kim Ir-sen armádu postavil v roce 1932. Pravda, tenkrát nebyla taková armáda o moc víc než pár skupin partyzánů. Ale dnes je jednou z největších na světě, vojáků je skoro devět milionů. Vzhledem k tomu, že naše vlast má asi 25 milionů obyvatel, je to, panečku, slušná vojenská síla.

Tak, ale zpátky k tomu snu. Hlavní třídu v městě Pchjongjangu před náměstím Kim Ir-sena lemují davy lidí a všichni jásají a mávají větvičkami rozkvetlých magnólií a sakur. Celé město se přišlo na tu přehlídku podívat. Jak taky jinak?

Mám na sobě uniformu severokorejské armády, na vypnuté hrudi se mi leskne jedna řada vyznamenání za druhou, meč se mi při rázném pochodu pohupuje podél boku a na zádech mám poloautomat Pektu, pušku pojmenovanou po rodišti syna našeho věčného vůdce Kima Čong-ila. Laserově ostrý pohled upírám přímo před sebe. Koleny švihám do výšky v rytmu pochodu Vítězný průvod, který hraje vojenská hudba za mnou.

Nedívám se na lidi kolem sebe, ale přesto koutkem oka vnímám ženy v tradičních severokorejských krojích v barvách, jaké se nosí při slavnostních příležitostech: mají na sobě nabírané dlouhé šaty se stuhami, bleděmodré, růžové i krémové. Taky vím, že po azurově modré obloze poletují žluté, oranžové a bílé balónky.

Když míjíme tribunu na Kim Ir-senově náměstí, otočím hlavu ke straně, kde stojí sám náš nejvyšší vůdce, Kim Ir-sen. Salutuji. Vím, že na nás hledí s pýchou, má jednotka je dokonale nablýskaná, pochodujeme jako stroj, my, služebníci našeho věčného otce, a chráníme náš lid před útoky Jižní Koreje, před nelítostnou japonskou expanzí i před americkou kulturou nenasytnosti, která ohrožuje náš způsob života.

Čosonský národ je nejlepší na světě a já se ve snu dmu pýchou a hrdostí, že mohu projevovat vděčnost a starat se, aby byla Severní Korea ještě bezpečnější.

Ten sen se mi zdál už dávno, když jsme ještě bydleli v rozlehlém bytě nedaleko Kim Ir-senova náměstí. Otec byl v armádě. Mým osudem bylo kráčet v jeho šlépějích. Vychovávali mě jako budoucího důstojníka Korejské lidové armády, jakým byl i můj otec. Měl vysokou hodnost a já si byl jist, že ji jednou budu mít také.

LEDNIČKA BYLA U NÁS DOMA VŽDYCKY PLNÁ MASA a čerstvé zeleniny. měli jsme barevnou televizi a malé klavírní křídlo, na které matka hrávala lidové písně jako Arirang nebo So-nian-čang-su.

Náš byt měl tři pokoje, ale i když jsem měl svůj vlastní pokoj, stejně jsem skoro obden vlezl do ložnice k rodičům a stulil se mezi nimi. Měl jsem rád maminčin parfém vonící po růžích a levanduli, který lehounce vanul z jejího oblečení i z polštáře, i otcův charakteristicky vonící dech, který mě hladil na tváři. Když jsem ležel mezi nimi, byl jsem v bezpečí před obludami, které, jak nás učili ve škole, se ustavičně snaží napadnout naši vlast a zotročit nás: před Američany, Japonci i jihokorejskou armádou, kterou samozřejmě ovládají také Spojené státy.

V boudě u našeho domu bydlel můj pes Bo-Čcho neboli Strážce. Bo-Čcho byl pungsan, plemeno z provincie Rjanggang. Pungsani jsou vzácní psi a smějí je mít jen ty nejhodnější děti, tak mi to aspoň jednou říkala matka.

V létě, když to v noci všude cvrčelo a bylo takové horko, že jsem si musel ovívat tvář rukama, často jsem se nenápadně vykradl ven a šel si lehnout k Bo-Čchovi, přitisknout se k jeho hebkému bílému kožichu. Hlavy nám čouhaly z boudy ven, on s čumákem na tlapách a já s bradou vzhůru, koukal jsem na hvězdy a vyprávěl jsem mu o Malém generálovi, což je nejlepší televizní kreslený seriál v Čosonu. „Odehrává se to za dynastie Kogurjo, která vládla, jak víš, zhruba v letech 900 až 1400,“ vysvětloval jsem mu. „Otec Malého generála zahynul v bitvě. Syn pak po něm zdědil jeho meč, stal se slavným Malým generálem a porazil bezpočet nepřátel. Celé je to o tom, že i malí chlapci mohou být silní a chránit svou vlast.“

Pak jsem se většinou ráno probudil s tváří i oblečením navlhlým rosou a honem jsem utíkal zpátky do svého pokoje, aby otec ani matka nevěděli, že jsem byl pryč.

Otec měl velmi významnou práci, ale co přesně v armádě dělal, jsem tehdy netušil. A dnes o tom také nechci mluvit, protože možná máme v Čosonu ještě nějaké příbuzné a těm by hrozilo vězení, kdyby vláda zjistila, že jsem takto zveřejnil svůj příběh. Když měl otec na sobě uniformu, prohlížel jsem si často všechny ty odznaky na ní, hlavně proužky a hvězdičky, které vypovídaly o jeho hodnosti, a taky vyznamenání za statečnost. Někdy jsem si pak dopoledne hrál, že jsem on, upíjel jsem černý čaj a četl jsem si Rodong Sinmun, deník ústředního výboru Korejské strany pracujícího lidu a taky Čoson Inmingun, noviny Korejské lidové armády.

Dusný letní vzduch začal chladnout a osvěžovat a prázdniny se nachýlily ke konci. Každé ráno jsem se oblékal do školní uniformy a odcházeli jsme s otcem z domu, cestou po schodech jsem se ho držel za ruku. Venku jsme se rozloučili a šli jsme každý jiným směrem. Často jsem se ještě zastavil a ohlížel se po něm, jak rázně kráčí po ulici. Ke kolemjdoucím se choval zdvořile, přátelsky, ale oficiálně. Všichni se mu klaněli.

„Já chci být jako ty, až vyrostu,“ řekl jsem mu jednou.

Otec se usmál.

„To je dobře. Vidím, že se učíš, jak být poslušným a správným občanem.“

NAŠE ŠKOLA BYLA DLOUHÁ BETONOVÁ BUDOVA. CHODILI do ní chlapci i děvčata od sedmi do jedenácti let. Vyučování se zahajovalo úklonou a potom jsme poslouchali příběhy o našem věčném vůdci Kim Ir-senovi. Nejraději jsem měl Tisíc mil na cestě za poznáním. Je to příběh z dětství našeho věčného vůdce, když ještě žil s rodiči v exilu v Mandžusku. Když bylo Kim Ir-senovi asi deset let, poslal ho jeho otec zpět do rodného města Mangjongde. Náš věčný vůdce se musel vydat na cestu sám, bez jídla a pouze s tím, co si nesl v ranečku na zádech. Překonával zimní bouře, hory pokryté ledem i bezedné pukliny ve skalách, bránil se útokům sokolů, jestřábů i různých šelem, tygry nevyjímaje, a prošel přes četná údolí, v nichž číhala smrt. V pořádku se však nakonec dostal až do Mangjongde, a to především díky pomoci cizích lidí, dalších Korejců.

Po vyprávění jsme si citovali výroky našeho věčného vůdce a občas i Kim Čong-ila. „Hlavním úkolem studentů je pilně se učit,“ odříkávala celá třída sborově, nahlas a vestoje, stáli jsme při tom zpříma, záda jak pravítko, oči upřené do stěny před námi. „Musíme obětovat vše boji za splynutí celé společnosti s revoluční ideologií velkého vůdce Kim Ir-sena. Musíme se od velkého vůdce, soudruha Kim Ir-sena, učit a osvojit si jeho komunistické postoje, revoluční metody práce i práci pro lid této země.“

Dějepis – tedy to, čemu dnes říkám propaganda – byl často prvním, čtvrtým i posledním předmětem vyučování a jednotlivé hodiny skoro pokaždé začínaly stejným úvodem.

SEVERNÍ KOREA VZNIKLA V ROCE 1948 PO DLOUHÉ VÁLCE mezi japonskými agresory a Kim Ir-senovou osvoboditelskou armádou. Náš chrabrý vůdce zvládal boje, i když byl nedostatek jídla, i když mrzlo a sněžilo, vedl svá vojska tisíce mil, aby zbavil naši zemi cizinců, kteří nám plenili přírodní bohatství a zotročovali náš lid. Na březích řek Tuman a Amnok náš věčný vůdce měnil písek v rýži, aby své věrné vojáky nakrmil, a borové šišky v granáty, když docházela munice…

PÁNI, TAKOVÝ ČLOVĚK BYL SAMOZŘEJMĚ MŮJ VZOR! CHTĚL jsem být statečný a umět kouzlit stejně jako on. Všichni v něm viděli idol.

Když jsem byl malý, vyprávěla mi matka legendu o Tangunovi, který prý byl vnukem nebes. Legenda začínala příběhem jeho otce Hwanunga, který chtěl žít na zemi. Spustil se z nebes na horu Pektu-san a vystavěl tam město, kde lidé s pomocí nebeských sil hospodařili a rozvíjeli umění i vědu.

Za Hwanungem přišli tygr a medvědice, kteří si přáli stát se lidmi. Hwanung jim poradil, aby se sto dní živili jen pelyňkem a česnekem. Tygr to po nějaké době vzdal, ale medvědice vytrvala. Když se po stech dnech proměnila v ženu, byla těhotná a potřebovala manžela. Hwanung se s ní oženil. Jejich syn Tangun se pak stal nebeským vůdcem na Zemi a hlavním městem učinil Pchjongjang.

Kim Ir-sen byl v mých představách potomkem Tanguna. A taky tak trochu bůh.

Po dějepise jsme mívali geometrii, biologii, algebru, ale taky předměty, které jsem nesnášel – tanec a hudbu – podle mě to bylo jen takové hopsání pro holky.

Po vyučování jsem chodil na lekce taekwonda do nejpřísnějšího sodžo v celém Pchjongjangu. „Tady začínají chlapci, ze kterých se mají stát vysocí vojenští důstojníci,“ říkal mi otec pokaždé, když se přišel podívat, jak mi jdou sestavy.

Pokaždé když otec mluvil o mé budoucnosti v armádě, matka se zahleděla jinam, ona totiž nechtěla, abych byl vojákem z povolání. Jednou mi dokonce řekla, že otec nebývá skoro vůbec doma a že by nepřála mé budoucí manželce, aby musela prožívat takovou tíhu, jakou nese v srdci ona, když je otec pryč. Koutky očí jí malinko klesaly a mně její pohled připomínal laň, kterou jsem kdysi viděl v minizoo v zábavním parku Mangjongde Juhidžang. Matka měla oči světle hnědé jako strnadí peříčka a když promluvila, znělo to jako melodie milostných písní, jaké jsem občas slýchal z otcova rádia.

Matka ovládala tradiční vějířový tanec. Viděl jsem ji ale tančit jen jednou, když mi bylo devět, byli jsme tehdy u dědečka z otcovy strany. Matka kroužila po místnosti v tradičním oděvu – bílé sukni a červené blůze se zlatou stuhou, která splývala až na podlahu. Ve vlasech měla ozdobnou rudozlatou čelenku a stejně rudozlaté vějíře se v jejích rukou míhaly kolem ní a třepotaly se jako vlaštovčí křídla. Z přehrávače k tomu zněla flétna a strunový nástroj kajagum.

Ten maminčin tanec mi připomínal letní večery, když právě zapadá slunce.

NAROZENINY MÁM V BŘEZNU. PŘESNÉ DATUM ANI ROK podle západního kalendáře nevím, ani rok podle kalendáře čučche, který v Severní Koreji používáme a který se počítá od roku narození Kim Ir-sena. Ale vím, že narozeniny mám asi měsíc před největším severokorejským svátkem, 15. dubnem, na nějž připadají narozeniny našeho věčného otce. Běžně se taky říká Den slunce. Každý rok v ten den vychází v novinách řada článků o dětství a mládí našeho nejvyššího.

Na oslavu svých narozenin jsem míval pozvané všechny kamarády ze školy i z taekwonda v sodžo k nám domů. K jídlu jsme vždycky měli vepřové a vajíčka, to bylo pro podobné oslavy typické, protože oboje, jak říkávala matka, když nám servírovala misky, představuje prosperitu a spokojený blahobyt.

Narozeninovou oslavu jsme vždycky zakončili v parku, i když někdy ještě tou dobou ležel sníh. Hráli jsme si na slavnou bitvu a já jsem v ní byl vrchní velitel čosonské armády. Měl jsem právo vybrat si jako první někoho z kamarádů do řad mých vojsk. Ten, kdo byl velitelem amerických imperialistů, si vybíral po mně, a tak jsme se střídali, dokud jsme se všichni nerozdělili. Pak jsme se honili a bojovali mezi sebou, za pušky jsme měli klacíky. Když moje jednotka chytila příslušníka nepřátelské armády, zavřeli jsme ho do jakožaláře pod prolézačkou. Nakonec naše strana samozřejmě vždycky zvítězila, protože my jsme byli z té nejlepší země na světě. Pak jsme pochodovali – já v čele – před mým otcem a salutovali jsme mu, jako by to byl sám náš velký a věčný otec na tribuně uprostřed Kim Ir-senova náměstí.

Table of Contents

1. KAPITOLA