Jan Cimický: Tržnice Wang Frères

Vydání první

Copyright © 2018 Jan Cimický

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2161. publikaci

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0794-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0795-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Jan Cimický

Tržnice Wang Frères

Příběh i jednající osoby jsou zcela vymyšlené. Pokud by se však přece jen někomu zdálo, že nachází určitou podobnost mezi příběhem a skutečností, pak ho autor ujišťuje, že jde o literární fantazii a o podobnost zcela náhodnou.

1

Zaparkoval na okraji improvizovaného parkoviště, které vzniklo u vchodu do orientální tržnice, a vydal se do spletitého labyrintu. Obrovské haly přetékaly zbožím, že každému návštěvníkovi jistě vrtalo v hlavě, proč se šije tolik oděvů, bot, tašek, košil a triček, svetrů a všeho možného, když to nikdy nikdo nevykoupí a bude se pořád vyrábět víc a víc.

Málem zapomněl, proč se sem vydal.

„Copak si pšejete?“ zeptala se ho směšnou češtinou mladá Vietnamka a upřela na něho zkoumavý pohled.

„Nějakou lehkou letní košili. S krátkým rukávem,“ vyhrkl na ni.

Ve chvíli před ním leželo asi pět různobarevných košil.

„Ta vám bude!“ ujišťovala prodavačka a pokoušela se rozbalenou košili přiložit na jeho záda, aby poměřila velikost.

Nebránil se, dal věcem volný průchod. V podstatě nenáviděl nakupování, nerozuměl lidem, kteří mohou trávit hodiny a hodiny v nákupních střediscích a bloumat z obchodu do obchodu. A navíc byl nerozhodný.

„Tahle vám sluší,“ přesvědčovala prodejkyně.

„Tak jo,“ svolil, „kolik stojí?“

„Sto padesát.“ Dívka přikývla a zase košili složila.

Vytáhl z peněženky dvě stokoruny a byl docela rád, že to má za sebou. Kdo ví, proč si v obchodě pokaždé připadal jako nesvéprávný.

Vzal košili, padesátikorunovou minci schoval do kapsy a skoro vyběhl ven. Přechod na světlo ho téměř oslepil, musel se na chvíli zastavit. To hemžení lidí ho zaujalo. Rád vnímal a pozoroval, jak se lidé chovají, aniž by o tom věděli.

Když vyšel z brány tržnice, všiml si, že na uvolněném místě vedle jeho auta zaparkoval služební vůz celní správy. Že by chystali obvyklou šťáru na padělky?

Rozhlédl se, jestli neuvidí nějaká další podezřelá auta. Možná to je jen náhoda.

Otevřel si a chystal se nasednout.

„Nespěchejte, pane řidiči,“ ozvalo se mu za zády.

Otočil se. Stála za ním dvojice celníků.

„Nejdřív nám předložte doklady od vozidla, řidičský a občanský průkaz!“

Všechny doklady měl po ruce, mohl jim je bez problémů ukázat, jen uniforma celníků mu nějak neseděla.

„Co se děje? Máte pocit, že něco pašuju?“ pokusil se zažertovat, ale tvář obou kontrolorů zůstala kamenná. Žert nezapůsobil.

Mladá žena v celnickém stejnokroji s vážnou tváří kontrolovala doklady, jako by hledala v dokumentech nějakou chybu.

„Vy jste Stanislav Karpíšek?“

„Ano,“ odpověděl chladně. Kontrola mu připadala absurdní.

„Vy jste ten herec?“

„Herec a režisér,“ opravil ji.

„To je jedno. Jste to vy?“

„A kdo by to byl jiný?“

„Ptala jsem se vás, jestli jste to vy,“ trvala na svém blondýnka a stále držela v ruce jeho doklady.

„A kdo by to asi byl? Máte tam fotografii!“

Začínal mít pocit, že začala šikana. Celnice chvíli kontrolovala fotografii a originál, stojící před ní, zatímco její kolega obcházel auto a prověřoval imatrikulační číslo. Snad jestli auto není v pátrání anebo ukradené.

Pomyslel si, že nemá smysl bránit se byrokracii a bude lepší, když to nechá proběhnout jen tak. Ale štvalo ho to, zdržovalo. Třeba mi tu košili zabaví jako padělek, napadlo ho.

Na světě je plno velkých havárií, ale nejhorší je srážka s blbcem, pravil Jan Werich. A dodával k tomu, že ovšem nejhorší je, když má blbost razítko. Je to jaksi zákonná a oficiální blbost…

„Co jste tady dělal?“

Aha, už je to tady!

„Byl jsem se podívat.“

„Něco jste nakupoval?“

„Ano, letní košili,“ odpověděl stručně a jasně.

„Můžete nám ji ukázat?“

„Prosím,“ řekl a podal ženě igelitovou tašku, v níž měl složenou košili. Celnice ji vyndala a prohlížela ze všech stran. Snad hledala nějaké značky, ale nic takového tam nebylo. Byla to jednoduchá bavlněná letní košile. Nakonec mu ji zase vrátila a Karpíšek ji už vztekle hodil do vozu.

„Tak si vás ještě prověříme, jestli nemáte nějaké dluhy,“ řekla a otočila se ke kolegovi. Měla asi ve dvojici hlavní slovo. „Podívej se do registru dlužníků!“

Nemají co dělat a baví se buzerováním lidí, budu si na ně stěžovat, uklidňoval se režisér Karpíšek.

Nezbývalo mu než se podvolit, ale narůstalo v něm podezření, jestli to zase není nějaké pitomé natáčení skryté kamery, kdy se známé tváře přivádějí do rozpaků a celý národ se pak baví jejich rozčílenými reakcemi.

Nedám jim žádnou příležitost, pomyslel si a vyčkával. Všechno přece musí skončit, nemohou ho tady držet bez důvodu!

„A podívejme!“ vykřikl celník, který lovil nějaké informace ve služebním počítači. „Pan režisér má nezaplacený dluh. Figuruje nám tady v registru! Nezaplatil. Čeká ho exekuce a obstavení majetku!“

Tohle bylo příliš i na poměrně klidného a vyrovnaného režiséra, zvyklého využívat emoce.

„Jaký dluh?“

„Podívejte! Třicet tisíc, nezaplacený dluh. A nedělejte, že o tom nic nevíte!“

„Cože? Dluh?“ vyděsil se. „O ničem nevím!“

„U Českých drah, nějaká nezaplacená pokuta nebo co. Detaily tu nevidím,“ přiznal celník. „Ale je to v pravomoci vymáhání…“

„Co to znamená?“

„Že vám zabavíme auto,“ radostně zareagovala blonďatá celnice, jako by vyhrála ve sportce. „Dejte nám klíčky od vozu!“

Karpíšek jí nechápavě a poněkud zmateně podal přívěsek s klíčem.

„To myslíte vážně?“ Snažil se maximálně ovládat a nedat na sobě nic najevo.

„Jo, pane, nemyslete si, že když jste celebrita, nemusíte respektovat zákony!“

Možná by Karpíškovi v jiné situaci zalichotilo, že je pokládán za celebritu. Svou „slávu“ nikdy nepřeceňoval, věděl dobře, že je pomíjivá, stejně jako malá role v televizním seriálu, kde se objevuje. Lidé si na tvář zvyknou, ale žádné velké herecké umění to není. Spíš si sám považoval své režisérské práce. Ostatně v poslední době ho zvali nejen do velkých divadel a kamenných scén doma, ale stále častěji vyjížděl i za hranice, kde režíroval nejnáročnější divadelní hry, od moderních až po klasiky. A zejména jej zvali, aby inscenoval hry ruských klasiků, Čechova a Gogola, mluvilo se o něm – také spíš v cizině – jako o nejlepším a nejvyhledávanějším inscenátorovi těchto her.

Ale kdo není na televizní obrazovce, jako by neexistoval. Kde jsou ty doby, kdy slavní herci byli posuzováni podle svých rolí na divadelní scéně!

„Já o ničem nevím,“ přiznal a zavrtěl hlavou.

Připadalo mu to všechno absurdní. Nesrozumitelné.

„Mám tomu rozumět tak, že mi zabavujete auto?“

„Ano, rozumíte tomu správně. Máme oprávnění zabavovat majetek stejně jako exekutoři, jakmile zjistíme, že kontrolovaná osoba neplní pohledávky vůči státu či nějaké státní složce.“

Připadal si poněkud zaskočen, a nebylo divu. O nějakém dluhu neměl ani tušení.

Vzal si mobilní telefon a vytočil tísňovou linku policie. Poněkud zmateně a již rozčileně vysvětloval, co se přihodilo, a vyslovil pochybnost, že ta celní kontrola postupuje v souladu se zákonem.

„Ano, přijedeme,“ potvrdil mu policista na dispečinku, „zůstaňte na místě.“

Samozřejmě že zůstane, kam by odcházel, když ani neměl klíčky od auta!

Celní kontrolorka se jen uštěpačně ušklíbla. Byla si jistá.

„Jak chcete, my máme času dost.“

Trvalo asi patnáct minut, než se objevil modrý majáček a policejní vůz zastavil na okraji cesty vedle nich.

„Tak co se tady děje?“ otázal se rozšafně starší policista. „Co vás tak rozčílilo?“

Karpíšek se snažil zůstat klidný, ale vyžadovalo to stále větší úsilí. Rozbušilo se mu srdce a nedokázal je utišit.

„Prováděli jsme běžnou silniční kontrolu, ke které jsme ze zákona oprávnění,“ vysvětlovala celnice a policista přikyvoval, „a zjistili jsme namátkově, že kontrolovaná osoba má dluh vůči Českým drahám ve výši třicet tisíc dvě stě padesát tři koruny, který je nesplacený, a dlužník je uveden v registru dlužníků a zařazen do kategorie, kdy je jeho dluh úředně vymáhán. A jak jistě víte, jsme oprávnění v těchto případech zakročit a případně i zajistit movitý majetek na uhrazení dluhu, případně obstavit i nemovitosti a účty kontrolované osoby.“

Mluvila jako kniha. Jako by právě odpovídala vzorná studentka u zkoušky.

A Karpíšek jen zíral.

Policista se zjevně cítil nesvůj. Asi Karpíška poznal, nejistě prohlížel jeho občanský průkaz a pokrčil rameny.

„A pan povinný se choval nějak podezřele?“

„To ne, prováděli jsme namátkovou kontrolu a uvízla hned velká ryba,“ pokračovala vítězoslavně blondýna v uniformě a snažila se dodržet zdání korektního jednání, zatímco její kolega jen trpně postával stranou, celá situace mu byla asi osobně nepříjemná.

„Aha,“ kýval hlavou policista. Takovou situaci zjevně ještě nikdy nezažil a nebyl na ni připraven. Nepatřila k tomu, co je učili na policejní škole.

„Copak mi jen tak mohou na ulici zabavit můj vůz?“ nechápal stále Karpíšek. „To umožňuje nějaký zákon? Nic takového neznám!“

„Neznalost zákona neomlouvá. Měl jste se starat dřív. Kdybyste platil včas dluhy, nedostal byste se do téhle nepříjemné situace,“ řekla blondýnka úředně a otočila se k policistovi. „Omlouvám se vám, ale pán potřeboval ujištění, že je všechno podle zákona. Obtěžovali jsme vás zbytečně.“

Pro ni byla věc vyřízená.

Vzala kolečko samolepek a začala oblepovat Karpíškovo auto, důkladně a systematicky. Všechny dveře, kufr…

Karpíšek na ni hleděl a nebyl schopen reagovat. Ostatně ani nevěděl, co by měl správně v tu chvíli udělat, jak zareagovat. Zastavit ji? Jak?

„Co to děláte?“

Celnice nezvedla hlavu ani se na něj nepodívala.

„Svou práci. Jenom dodržuji zákon.“

„Žádný takový zákon neznám!“

„To je ovšem váš problém,“ odsekla odměřeně.

Musel se stále víc ovládat, snažit se, aby emoce nepřevládly a neudělal něco, čeho by pak litoval. Musí zachovat rozvahu, ale copak to jde?

Točila se mu hlava a cítil, jak mu stoupá horkost do tváří.

Ale zvládl to.

„Na co čekáte? Můžete jít!“

Karpíšek se rozhlédl. Stál dva kroky od svého auta polepeného nálepkami celní správy a všechno, co se dělo, mu připadalo neskutečné, jako by to byl nesrozumitelný sen a nemohl se z něho ani silou vůle probudit.

Chvíli nerozhodně přešlapoval.

„A co bude s mým autem?“ vyhrkl a obrátil se k mlčícímu celníkovi, který se tvářil, jako by se ho celá záležitost netýkala.

Karpíšek si nebyl vědom žádného provinění a o to víc nechápal.

„Odvezeme ho do celního skladu, a když nezaplatíte dluh, movitost propadne státu a půjde do dražby.“

Informace stručná a nad slunce jasná.

Tuhle situaci by si Karpíšek ani jako avantgardní režisér nevymyslel. Neměl rád absurdní dramata, nejraději se pohyboval v realistické rovině, asi i proto mu vyhovoval třeba Čechov a klidně plynoucí děj. Nevyhýbal se ani nadsázce, fantazii, a třeba ani vaudevillu a burlesce. Jen odmítal nesrozumitelnost.

Oni by prodali v dražbě můj vyšperkovaný, pohodlný peugeot?

Zasahující policista jen pasivně přihlíží, z nervozity si zapálil cigaretu, ale hned ji zhasil a nesmyslně zašlápl do prachu udusané cesty.

„Měl byste to zaplatit co nejdřív…“ Jako by chtěl Karpíškovi kamarádsky domluvit. Je mu nepříjemné, že zrovna on musí asistovat ve chvíli, kdy známá a slavná osobnost je v bryndě. Chtěl by to zjemnit, zahladit.

„Víte, moc rádi se se ženou na vás koukáme. Na ten seriál! Jak jste tuhle operoval, to byl nervák! Ještě že to dobře dopadlo!“

Celník mu rázně vstoupí do proslovu.

„A nemyslete si, že když jste celebrita, budete mít nějaké výhody. Měříme každému stejnou měrou. Jak říkám, zákon je zákon! Abyste na to nedoplatil…“ Pohlédl na svou kolegyni, jako by od ní čekal pochvalu.

„Takže auto tady zůstane?“ ujišťoval se režisér Karpíšek nechápavě, „to si ani nemůžu dojet domů?“

„Ne! Jak jistě sám dobře vidíte, auto je úředně zabavené.“

Karpíšek se bezmocně otočí k policistovi, který stojí u služebního auta. Jeho kolega ani nevystoupil a sedí dál za volantem.

„Můžete mě aspoň odvézt domů?“

Celnice jako by na tuhle otázku čekala.

„Ale pane, policie není žádná taxislužba. Jeďte si veřejnou dopravou!“

Bylo toho už na něj vrchovatě. Bez pozdravu se otočil a šel. Docela zapomněl vzít si zpět osobní doklady.

„Váš občanský průkaz!“

Vztekle jí ho vytrhl z ruky a vydal se beze slova směrem ke stanici autobusu. Ani se neohlédl. A všechno se v něm vařilo.

Teprve když došel na konečnou městské hromadné dopravy, trochu se uklidnil. Procházka mu udělala dobře. Uvědomil si, že zapomněl v autě pouzdro se čtecími brýlemi, bez nichž neviděl na malá číslíčka vylepeného jízdního řádu, a tak byl odkázán na okamžik, kdy z točny vyjede autobus a zastaví před ním.

A nedokázal si ani zavolat. I jména v mobilu jen odhadoval.

Dostal chuť zapálit si cigaretu, ale nekouřil. Jen při pohledu na dvojici mladíků, která stála opodál a vykuřovala, ho napadlo, že vlastně nepotřebuje vydechovat dým, ale nejraději by se zbavil té vnitřní agresivity a napětí, které stále víc narůstalo. Něco rozbít, do něčeho kopnout!

Ne nadarmo mu kamarádi a kolegové říkali Soptík. Občas totiž vybuchl jako sopka, ale dlouho taková erupce netrvala, rychle se zas zklidnil a pokračoval dál, jako by se nic nestalo.

Pro jistotu na chvíli zavřel oči a vydržel tak stát, dokud neuslyšel, jak řidič opodál nastartoval motor.

Kam vlastně autobus jede? K metru?

V poslední době se hromadnou dopravou skoro nepohyboval, kam to šlo, dojel autem. Zpohodlněl.

A začínalo mu všechno docházet. Absurdní situace, která nastala, vracela pozvolna vzpomínku, která byla zasutá mezi vším nedůležitým balastem a k níž se nevracel, jako se zbavujeme nepohodlného oblečení a odkládáme ho někam do sklepa nebo na půdu.

Zabavené auto bylo jen poslední dějství. Začalo to před třemi roky. Jezdil vlakem po trase do Ostravy takřka denně. Koupil si od železnice „míle“, tedy jakousi předplatní kartu, která se mohla využívat podle potřeby. Cena jízdenky se prostě odečetla. Bylo to snadné a praktické, protože se nemusel zdržovat někde u pokladny anebo přes internet zajišťovat místo. Jen přišel a všechno se vyřešilo na místě.

Jenže tenkrát se to všechno nějak zkomplikovalo. Zdržel se v divadle a doběhl na nádraží na poslední chvíli. Jen letmo se podíval na tabuli, kde se elektronicky zobrazují odjíždějící vlaky, a jeden spoj právě do Prahy odjížděl.

„To stihnu!“

Vmžiku byl na prvním nástupišti a ještě stihl vběhnout do nejbližšího vagonu, aniž by se dál rozhlížel. Dveře se za ním pneumaticky zavřely a vlak se dal do pohybu. Ulevilo se mu.

„Kde máte jízdenku a místenku,“ zeptal se přísně průvodčí, kterému se asi pranic nelíbil a který ho od prvního okamžiku přísně pozoroval a zjevně i podezříval.

„Nemám,“ vyhrkl Karpíšek.

„Aha,“ řekl průvodčí významně, „tak to bude pokuta a v příští stanici si vystoupíte!“

Karpíšek se na něho díval překvapeně.

„Ale já mám předplatní kartu, podívejte, můžeme to hned vyřídit!“

„Na to jste měl myslet dřív, jakmile se souprava dá do pohybu, už se žádné operace neprovádějí. Pro mne jste černý pasažér, protože nemáte jízdenku, a navíc ani místenku, a tento vlak je povinně místenkový,“ prohlásil průvodčí nakvašeně a bylo zřejmé, že není ochoten situaci řešit jinak, než si vzal do hlavy. „Jste ochoten zaplatit pokutu?“

„Počkejte, to je přece nesmysl, tady je karta, odečtete si jízdenku a všechno a jsme vyřízení.“

„Předplatní karta v tomto spoji neplatí!“

„Jak to?“

„Jen do okamžiku odjezdu vlaku, a ten jste promeškal!“

Bylo to v ten moment také absurdní divadlo. Srážka s nadutým blbcem, který je aktuálně všemocným pánem a v této krátké chvíli může rozhodovat o osudu přítomných. Průvodčí si to evidentně užíval. Tvářil se přísně a úředně.

„Jste ochoten zaplatit pokutu?“

„Proč bych to dělal, když mám předplatné na jízdu vlakem? Jezdím tak každý den! Nikdy jsem se s takovým jednáním nesetkal.“

„Do tohoto vlaku můžete nastoupit pouze s předem zakoupenou jízdenkou a místenkou! Rozumíte? Vy jste porušil přepravní řád a předpisy, nastoupil jste do spoje bez příslušných dokladů, a tudíž jste se dopustil přestupku, za který budete po zásluze potrestán. Co vám na tom není jasné?“

Bylo již zřejmé, že se spolu nemohou dohodnout. Rozumná řeč s ním nebyla.

„Zaplatíte, nebo mám sepsat hlášení?“

„Sepište hlášení, ale nepočítejte s tím, že vám ho podepíšu. Není logické, abych nemohl zakoupit cestovní doklad jako obvykle.“

„Předložte mi občanský průkaz! Jsem úřední osoba!“

Možná právě tady udělal Karpíšek chybu. Podal průvodčímu svůj občanský průkaz. A už si ho nevšímal. Ať dělá, co umí.

„Měl jste si včas přečíst přepravní řád. Tak si to užijete!“ řekl průvodčí a začal sepisovat své hlášení.

Jak si předsevzal, Karpíšek nepodepsal. Měl tehdy co dělat, aby v sobě potlačil vztek a pocit nespravedlivé šikany.

V pochmurné náladě došel domů, a sotva otevřel dveře, přišla nová sprcha.

„Prosím tě, kde jsi? To jsi zapomněl, že sis sem někoho pozval? Ta ženská tu čekala dvě hodiny a před chvílí to vzdala. Že si to prý ještě rozmyslí.“

Teprve nyní si uvědomil, že měl domluvenou schůzku s kostýmní výtvarnicí. Musel ji dlouho přesvědčovat, aby jeho nabídku přijala. Asi se urazila.

„Nemůžeš aspoň zavolat?“ Manželka byla naštvaná, musela ho omlouvat a věnovat se návštěvě, kterou si neobjednala a zdržovala ji.

Karpíškovi se v hrdle cosi zadrhlo, nemohl ani mluvit, ani křičet, nebyl schopen vůbec odpovědět. Jen bezmocně mávl rukou a svalil se do křesla.

Takovou reakci jeho žena nečekala. Předpokládala, že se bude bránit, vymlouvat anebo zuřit. On si jen sedl a zíral před sebe. Vyděsilo ji to.

„Stalo se něco?“ zeptala se nejistě.

Mávl rukou.

„Zabavili mi auto.“

„Auto? Naše auto? Proč? Ty jsi pil? Někoho jsi zabil?“

Table of Contents

copyright

titul

Motto

1