Karl von Wetzky

Bůh tomu chce

Češi a Moravané na 3. křížové výpravě do Svaté země

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o, Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Karl von Weztky, 1998

Obálka © Emil Křižka, 2018

© Moravská Bastei MOBA, 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8249-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8250-0 (mobi)

Paní Zuzaně, panu Rudolfovi a příteli Františkovi s poděkováním za všechno.

Autor

ŘEZNO, ČTVRTEK, 11. KVĚTNA 1189

MILITEM AUT MONACHEM FACIT DESPERATIO.

VOJÁKEM NEBO MNICHEM SE ČLOVĚK STÁVÁ ZE ZOUFALSTVÍ.

(NICCOLO MACHIAVELLI)

Starý muž si protřel bolavou nohu, mimoděk hlasitě zasténal, pak zmlkl a opatrně se rozhlédl. Ale ne, nikdo ho neslyšel, stráže stojí dost daleko od vchodu do stanu, ostatně by každého zahnaly, kdo by se opovážil naslouchat. Krátce, skřehotavě se zasmál.

A i kdyby ho někdo slyšel… co vlastně chce zapírat? Že ho trápí pakostnice, že lapá po dechu, a v ranní mlze kašle tak, jako by chtěl duši vyvrhnout? Přitom se teď předvádí, jako by tohle všechno už dávno nevěděl celý strážní oddíl, celé vojsko… No a co? Když chybí člověku pět let do sedmdesátky, pak přicházejí neduhy stáří na návštěvu, ať chceš nebo ne, buďsi císař Svaté říše římské. Ale, co se dá dělat, vojevůdce musí přede všemi překypovat zdravím, dobrou náladou, silou, mladistvým zápalem. Jen tak mu budou věřit, zaníceně bojovat a půjdou vždy tam, kam je pošle, třeba i na smrt – a tam je bude posílat obvykle nejčastěji.

Jako při poslední ozbrojené křížové pouti, které se účastnil ještě jako Fridrich Švábský. Při této svaté výpravě se velice dobře a dokonale přesvědčil, jakou cenu mají vznešené sliby a smlouvy, psané skvělou latinou a ověšené ještě skvělejšími pečetěmi.

Tenkrát o Velikonocích léta Páně 1147 šli v podstatě po stejné cestě, která je čeká i teď. I počet ozbrojených poutníků byl zhruba stejný, a stejně neukázněný, divoký a vzpurný. Císař si povzdychl a poškrábal se v malé světle rudé bradce, která mu dala přezdívku Rudovous, což Italové přeložili do své mluvy jako „Barbarossa“. Velitel tehdejší posvátné expedice, jeho strýc král Konrád, toho jména Třetí, selhal už na jejím počátku na celé čáře. Všechno, ale úplně všechno se mu vymklo z ruky. Docela slušný diplomat, to ano, ale jako velitel byl takřka k ničemu.

Sběř ověšená zbraněmi, tak by se ono „vojsko“ dalo nazvat ještě nejvěrněji. Kázeň klesala s každou mílí, kterou se vzdalovali od Řezna směrem na jihovýchod. Při průchodu Maďarskem se to ještě jevilo obstojně, ale když vstoupili na území říše řeckého císaře, šlo všechno od desíti k pěti.

V putyce města Phillipopolis si chtěl jeden kejklíř před křižáky přivydělat, začal předvádět různé kousky a jako vrchol produkce vytáhl ze zdánlivě nahé hrudi hada, zřejmě předtím uschovaného v rukávu. Němečtí poutníci zděšeně vykřikli a začali ječet jako nadržené ženské. Had – znamení zla, hříchu a věčného prokletí! Všichni vyskočili, uchopili nešťastného eskamotéra a roztrhali ho na kusy. Čímž ještě nebyl historie konec.

Z údajně jedovatého hada – byla to neškodná užovka, nebezpečná v nejlepším případě tak ještě myším či žabám – vytvořila hbitě kolující fáma bláznivou historku o tom, jak prokletí a zákeřní Řekové chtěli všechny poctivé křižáky otrávit pomocí záludných plazů. Budoucí osvoboditelé Boží země se vyřítili do ulic a začali ve jménu Nejvyššího mordovat jako posedlí. Obyvatelstvo si to nenechalo líbit, splácelo jim stejnou měrou, a vojsko, které stanovalo za hradbami, přispěchalo kamarádům na pomoc.

Celá situace začala eskalovat, nescházelo málo a ozbrojená pouť mohla skončit bratrovražedným bojem křesťanů s křesťany. Strýček Konrád ho poprosil – asi aby si zoufale nutným zákrokem nepošramotil vlastní popularitu – o zjednání nápravy. A tak vybaven rozkazem krále, sebral svou strážní družinu, jediné vojáky, na něž se mohl spolehnout, přiharcoval k bráně, nechal pochytat několik desítek výtržníků a jeho vojáci je bez dlouhých cavyků pověsili. A byl klid.

To jest na chvíli. Na celé cestě až k moři se vojsko věnovalo staronové zálibě – nepředstavitelnému plundrování – přičemž ztrácelo to nejcennější, co armáda v cizích zemích nejvíc potřebuje – vlastní kázeň a jistou podporu populace. Chování božích vojáků působilo nakažlivě na bulharské usedlíky. Místní bandité vraždili opozdilce, nakonec zabili i jednoho z rytířů jeho družiny, a uchýlili se pak do blízkého kláštera. Na vlastní odpovědnost tedy monastýr napadl a osazenstvo nechal pobít. Pak už se je neodvážil napadnout nikdo. Tím spíše, že dbal, aby se jeho vojáci chovali alespoň zčásti slušně.

Bůh sám se na to nemohl dívat a varoval je. Krátce před Konstantinopolí seslal na ně strašlivou bouři a příval smetl téměř celý tábor. Spousta dobrých bojovníků utonula. Jen jeho oddíl zůstal bez úhony dík milosti Nejvyššího a zvýšenému postavení v terénu.

Když se konečně přeplavili do Malé Asie, jistě si císař Manuel oddechl, on sám na jeho místě asi také. Francouzské vojsko pod velením svého krále je následovalo v mnohem větším pořádku a disciplíně.

Poblíž Dorylaionu, právě tam, kde slavná První ozbrojená pouť dosáhla nad nevěřícími oslnivého vítězství, se německému vojsku dostalo osudné a taky ostudné porážky. Vyčerpaní žízní dosáhli říčku Bathys a všichni, včetně koní, se jako smyslu zbavení vrhli na vodu. Saracéni si nenechali ujít příležitost a napadli vojsko se svým skvělým lehkým jezdectvem. Bylo to spíše hromadné vraždění než bitva. Jen asi pětina armády, která vytáhla k osvobození Božího hrobu, se dokázala prosekat z obklíčení. Ale celý tábor s výstrojí, výzbrojí a pokladnou výpravy padl do rukou nevěřících.

On sám jel celý den a noc s několika jezdci na zbylých koních až do Niceje, kde je neprodleně přijal francouzský monarcha Ludvík, toho jména Sedmý. Spolu pak se neprodleně odebrali k německému vojsku – tedy k tomu, co z něho zbylo. Pro francouzského krále okamžik tajené vítězoslávy. Přijal Konrádovu nabídku ke spojení obou vojsk spíše z prestižních než ze strategických důvodů. Německá výprava se nacházela v rozkladu. Někteří velmoži se dokonce rozhodli vrátit domů. Mezi nimi i český kníže Vladislav II. s poměrně malým, ale slušně ukázněným, statečným útvarem, byť bez vlastního praporce. Nikdo se jim nemohl divit, ani on sám je nemohl odsuzovat.

Ostatně po letech se sblížili víc než dost. Kníže Vladislav ho provázel se svým početným útvarem při jeho italském tažení proti lombardským vzpurným městům. Miláňané ještě dnes vzpomínají s hrůzou, jak si tihle „Cecos“ opékali nad ohni pod hradbami města usmrcené děti. Městská rada mu pak honem vzkázala, že se ráda vzdá – ale jen jemu – ne těmhle lidojedům z té jejich hrůzné země.

Skutečně dobrý psychologický trik, všechna čest: uplácat moučné těsto do podoby malých tělíček a opékat je nad ohněm. Ještě dnes straší matky děti na někdejší české trase pochodu výpravy: „Buď hodný, nebo si pro tebe přijde zlý Ceco!“ Později se s Vladislavem pohádali, pak zase usmířili. Svůj konec si sice zavinil, ale vlastně nezasloužil.

Závěr Druhé ozbrojené pouti byl tristní právě tak jako její celý průběh. O dva roky později se vydává velká výprava sestavená z místních palestinských rytířů, zbytků německých a francouzských vojsk původní výpravy, doplněná o nové posily, na Damašek.

Válka o to ožehavější, delikátní a nesmyslná, že damascénští Syřané byli v rozporu s okolními Saracény a podle hesla – nepřítel mého nepřítele je můj přítel – vlastně spojenci křesťanských států ve Svaté zemi. Pak přišel se svou armádou Nur-ad-Din, nová hvězda na musulmanském válečném nebi, a kruciáty byl konec. Všichni odešli domů a situace latinských států v Boží zemi byla horší než předtím.

Císař Barbarossa si odfrkl. Zápach tábora dorážel vztekle ve vlnách nesených lehkým ranním větrem. Včera se díval kronikáři přes rameno a měl co dělat, aby se nahlas nezasmál. Ansbert dost opatrně napsal, že celý mohutný tábor u Řezna je prý – „ověnčen nečistotou“.

Můj milý Ansberte, tenhle tábor je prostě pokaděn křížem krážem, obesrán ze všech stran, ale máš pravdu, taková slova se opravdu nehodí do pamětní knihy Třetí ozbrojené pouti. Což nemění nic na věci, že každý, jakmile na něho přijde sraní, vystrkuje prdel rovnou za svým stanem, a tak je všude plno hoven, much a zápachu. Nemoci pak na sebe nenechají dvakrát dlouho čekat.

Ale hovna, špína, smrad, krev, smilstvo, rány, hřích, choroby – to všechno patří k životu vojáků, to bylo, jest a bude, dokud je válka válkou, buďsi i pod svatým křížem, pro něj a za něj.

Je vůbec dobré vědět, co se mluví a píše. Hlavně o něm. Ten anglický mnich, který výpravu doprovází, píše rovněž kroniku, ale teď vyspává svou důkladnou opici, do které ho jeho lidé včera zapletli. Přečetl si s podezřívavým zájmem, co o něm ten mníšek vlastně napsal, avšak řádku od řádky, čím dál tím více s blahovolným úsměvem:

„Císař, tento proslulý člověk, je o něco větší než průměrně urostlý muž, přes své stáří stále ještě vlasu světlého, vousu narudlého, obojí pak prorostlé šedými nitkami. Má mocná obočí, zářivé oči, široká ramena i hruď; končetiny jsou souměrné. Jeho tvář odráží pevnost jeho nitra; je vždy stejná a nepohnutá: nezatmí ji bolest, nezkřiví ji ani hněv, ani nespoutanost radosti.“

S úsměvem si promnul dnavé koleno, pak spodní část své tak chválené souměrné okončetiny. Musí tomu milému obyvateli Británie nechat opět opatrně vrátit jeho spisek, a co nejdříve mu prokázat nějakou laskavost, nejlépe pozvat k polnímu obědu, popřípadě dát malý dárek, nebo ještě lépe obojí.

Něco podobného dělá divy a jistě povede jeho pero dál v onom směru, jakým začal. Jakže to nazval ten mnich svoje dílo? Itinerarium peregrinorum – Deník poutníka. Ale koneckonců něco málo lichotek si on jako vládce z cizích úst zaslouží, už díky vší přípravě.

Když se jednou rozhodl coby vládce Svaté říše římské vyrazit na pochod, aby znovu dobyl na Saracénech Jeruzalém, předem celou záležitost velice bedlivě a do posledních podrobností připravil. Fiasko Druhé ozbrojené pouti ho znovu poučilo o prastaré pravdě, že vojenský úspěch stojí a padá s pečlivým uchystáním. Bez dobrého základu není možno postavit ani pořádný dům, natož pak vojsko, které má slavně dobýt nazpět Svatou zemi a Boží hrob.

Před třemi týdny dorazil v poledne český kontingent, zčásti koňmo, většinou pěšáci, různorodé oblečení, těkavé oči, první, po čem se mnozí z nich sháněli, byly helmbrechtnice a harapanny. Jejich velitel, kníže Děpolt a jeho družina… no to ještě ušlo, ale ti ostatní! Jako by od Čech až do Pasova nikde nebylo jediné povolné ženské. Zvláštní holota, přímo řečeno, sebranka i na obvykle nadržené vojáky přímo měrou nebývalou posedlá smilstvem.

Teprve večer po příchodu těch Čechů mu to vysvětlili, opatrně, žertéřsky, trochu bojácně. Vládnoucí český kníže Konrád Ota ze Znojma si zřejmě císařovu výzvu vyložil po svém. Vyprázdnil všechny žaláře a každému vězni dal na vybranou: Buďto hlavu dolů, popřípadě smyčku na krk, nebo každý z kriminálníků vezme se svatým nadšením na sebe kříž jako náš Spasitel, a bude ho spolu s vojevůdcem následovat do Svaté země, aby přispěl k osvobození Jeruzaléma. Volba musela jistě být dost lehká, třetí alternativy totiž nebylo.

No a potom zřejmě dostala ta pakáž po dlouhé době zase jednou pořádně nažrat. A když si chlap konečně naplní žaludek a přiměřeně se vyspí, tak na něho přijdou choutky po ženských, to je zákonité. Ale kníže Děpolt čestně prokázal, zcela jasně a očividně, že předepsanou částku na dva roky obživy mají jeho důstojníci pro své mužstvo s sebou. To jest vybraní důstojníci, ne ta verbež, která by ony dobré české stříbrné groše asi při nejbližší příležitosti prochlastala a prohýřila s markytánkami a poběhlicemi.

Ale on, vládce Svaté říše římské, si s nimi už bude vědět rady.

Poradil si už s jinou cháskou, a udělal z nich vojáky, jak se patří, tihle budou stejní, jako byli ti předtím. Přitáhnout uzdu, pak popustit, zase utáhnout, starat se, aby měli co do huby, a neustále zaměstnávat, aby na ně nechodily roupy. Tajemství každého úspěšného vojevůdce: Utahat vojsko tak, aby mu nezbyly síly na útěk. Když pak ti holomci musejí bojovat za svůj vlastní krk, pak se rvou jako lvi, do poslední síly a kapky krve.

Zasmál se, představa ho rozjařila. Křepce, jako už dlouho ne, vyskočil z třínožky a vyšel před stan. I pakostnice ho přešla. Ten spisek toho Angličana – nezapomenout!

Stráže se rozkročily a vzdaly poctu zbraní.

Za půldruhého roku, když alespoň z poloviny všechno dobře dopadne, budou tato tlamatá chlapiska stát před portálem vchodu do chrámu Božího hrobu při jeho korunovaci na krále jeruzalémského. Proč vlastně ne? Vždyť jedno je přece jasné:

Bůh tomu chce!

CO CHCE BŮH?

EXITIMATIO EST DIGNITATIS IN LAESE STATUS, LEGIBUS AC MORIBUS COMPROBATUS, QUI EX DELICTO NOSTRO AUCTORITATE LEGUM AUT MINUITUR AUT CONSUMITUR.

ČEST JE STAV NEZRANĚNÉ DŮSTOJNOSTI, SCHVÁLENÝ ZÁKONEM ČI ZVYKLOSTÍ, TEN PAK NAŠE ZAVINĚNÉ JEDNÁNÍ NA ZÁKLADĚ SOUBORU ZÁSAD BUĎTO ZMÍRŇUJE, NEBO ODSTRAŇUJE.

(DIGESTA ROMANORUM

– VÝPIS Z ŘÍMSKÉHO PRÁVA)

Ať už chceme nebo ne, v dějinách nás křížové výpravy neustále provázejí a budou doprovázet i nadále. Jsou součástí dějin Západu a národy, které se jich neúčastnily, jsou touto historickou absencí poznamenány – nebo k Západu vlastně nepatří. Což neznamená odsouzení, ale definici.

Křížové výpravy se považovaly ve své době vlastně za putování k poutním místům. Budiž poznamenáno, byly to poutě ozbrojené, a svaté cíle bylo nutno nejprve dobýt, řádně vyplundrovat, pomordováním obvykle svědomitě vylidnit, aby se pak po všem tom válečném konání do nich mohlo zbožně a u vytržení vstoupit.

Islám byl v jedenáctém století vlastně v rozkladu. Egypt a Sýrie vedly mezi sebou prakticky válku a na jejich území soupeřily mezi sebou o moc vlastní etnické skupiny. Zdálo se, že seldžučtí Turci a Arabové se brzy vzájemně vysílí tak, že jejich moc postupně zanikne. Horší bylo, že se tento vlekoucí proces v neposlední řadě odehrával ve Svaté zemi – posvátné třem náboženstvím.

Původní arabští vládci se chovali ke všem příchozím stejně, bez rozdílu jejich vyznání. Stará smlouva mezi Karlem Velikým a Harúnem al Rašídem měla solidní a reálné základy a vytvářela vlastně nad Svatou zemí franský protektorát.

Jistě, více než víra zajímaly arabské pány peníze, které poutníci přinášeli ve svých měšcích a které hodlali v tomto městě vydat. Právě proto arabští vládci poutníky ve Svaté zemi velice pečlivě ochraňovali, starali se o ně, a především uhlazovali přečasté spory, které mezi křesťany různých konfesí nepropukávaly právě zřídka. Obvykle s krvavými závěry.

Představa, že by se někdo za takových okolností pokoušel vyhlásit křížovou výpravu, by asi všem Evropanům připadala dost absurdní. Ve Svaté zemi se mohl totiž každý příchozí ze zemí Západu cítit bezpečněji než leckde doma.

Na konci jedenáctého století se tato situace značně změnila.

Jeruzalém se dostal pod vládu synů dosavadního guvernéra Ortoqa a na trůn v Kairu nastoupil duševně nemocný kalif Hakim, prohlašující, že je ztělesněním Alláhovým. Namísto rozumné správy nastoupila zvůle a tyranie.

Hakim pronásledoval křesťany a nařídil, aby se kostel Božího hrobu v Jeruzalémě kámen po kameni rozebral, kopec Golgota srovnal se zemí a všechny ostatky svatých i další relikvie spálily. Tato opatření vyvolala pobouření dokonce i u vyznavačů islámu, pro které je Ježíš jedním z ctihodných proroků. Ale lůza a chátra následovala s nadšením svého schizofrenního pána.

S blahovolným souhlasem bláznivého sultána drancovaly celé bandy řadu klášterů, vybíjely a zaháněly mnichy, přepadávaly křesťanské obce a odvlékaly ženy i dívky k vlastnímu potěšení. Jiní horlivci s gustem olupovali křesťanské poutníky na cestě do Svatého města, odvlékali je do otroctví a vraždili. Vrchol nastal, když sultán Hakim vydal nadto příkaz, aby každý křesťan nosil na krku kříž ve váze asi pěti kilogramů.

Za těchto okolností došlo navíc k nevídané katastrofě. Byzantský císař Romanos Diogenes musel za těchto okolností jednat v zájmu místních křesťanů tím spíše, že seldžučtí Turci ohrožovali jeho državy v Levantě. Romanos, který se na trůn dostal svatbou s vdovou po zemřelém císaři Konstantinu Dukasovi, byl dobrý a zkušený důstojník, ale poměry vyžadovaly spíše vojevůdce a diplomata.

Mobilizoval stotisícovou, ale dost nejednotnou armádu. Spojení mezi jednotlivými částmi bylo mizerné, a tak přišlo, co přijít muselo. Ztracená bitva u Mancikertu, císař v zajetí a spory v Konstantinopoli o trůn, které daly zapomenout na navždy ztracené provincie v Malé Asii.

Přitom – jakkoliv se to zdá protismyslné – muslimský svět se opravdu nacházel v rozpadu. Seldžučtí Turci v Bagdádu a Damašku soupeřili s Egypťany o moc nad svatými městy islámu Medinou a Mekkou, a vzájemně si škodili, kde jen mohli. Dokonce potom, když Západ vstoupil na válečnou scénu První křížovou výpravou, zajímalo egyptské Araby nejvíc, zda by tuto svatou expedici mohli ve sporu se seldžuckými Turky získat jako spojence.

A tak zhoršená situace ve svatém městě Jeruzalémě, zájmy byzantského císaře, i spory mezi Araby a Turky umožnily ve vzácném souladu papeži Urbanu II. vyzvat v roce 1095 ke svaté ozbrojené pouti za osvobození Božího hrobu.

Vyvolal tím duchy, kterých se již Evropa nemohla zbavit. První křížová výprava skončila právě tak, jak začala. Od hrůzných pogromů v židovských obcích porýnských měst až po vyvraždění celého mohamedánského i židovského obyvatelstva dobytého Jeruzaléma o čtyři roky později.

Buď jak buď, Jeruzalém se teď nacházel pod vládou latinských králů a kontrolou římské církve. Uprostřed orientálních struktur se etabloval západní feudální systém. V tomto orientálním okolí prvek značně cizí, vyjádřený diferenciací státu od společnosti. Slabost a síla všech těchto řádů.

Ve feudální společnosti existovala smlouva mezi lenním pánem a jeho vazalem, rovněž smlouva mezi velmoži a králem, konečně smlouva mezi centrální mocí a městy. Počátek cesty, která vede k lidským právům, odpovědnosti i autonomii občanské společnosti. Odtud pramení myšlenka právního státu a systému nezávislého soudnictví. Systém naprosto vzdálený orientálním strukturám na Středním Východě, nad kterými evropské feudální státy v První křížové výpravě zvítězily.

Tyto orientální struktury napodobovaly soustavu islámem poraženou – cézaropapismus byzantské říše. Východořímské impérium nebylo vytvářeno svou společností, ale neustále formovalo společnost k svému obrazu. Hlavou církve byl řecký císař, církev byla služebná státu. Rozdíl, tkvící v okolnosti, že v islámských uskupeních byl naopak stát služebníkem církve, neměnil nic na výsledku: na kompaktním sloučení ideologie a politiky.

Za daných okolností se však feudální systém, navíc ve své čisté substanci – neovlivněný zvykovým právem té či oné země jako v Evropě – nacházel v nevýhodě. Jakmile se islámské společnosti – právě pod tlakem latinských domén – začaly konsolidovat, nerozhodovala převaha společenského systému, ale prostě počet obyvatelstva.

A tak zhruba osmdesát let po dobytí Jeruzaléma se začalo panství Latinců nenápadně, postupně a nezadržitelně bortit.

Nejprve padla Edessa, shodou okolností první celistvá država, které se První křížová výprava zmocnila. Odpovědí byla Druhá křížová výprava, která skončila dost trapně a latinské státy na Středním Východě oslabila. Pak se na scéně dějin objevil nový představitel, osobnost, která určovala celý vývoj konce dvanáctého století.

Saladin.

Jeho pravé jméno bylo Jusúf-syn Aijúbův, ale brzy se mu dostalo přízviska Salah-ed-Din – tedy Řád víry pravé. Narodil se 1138 v Takritu na pravém břehu řeky Tigris a nebyl ani seldžucký Turek, ani Arab, ale Kurd. Patřil tedy mezi Indoevropany, kteří sice přijali z valné části islám, ale jinak svým přesvědčením, způsobem života, názorem na čest, statečnost a věrnost, se podobali spíše národům pod vlivem Římské církve.

Saladina očekávala jako syna damašského guvernéra vojenská kariéra u sultána Nur-ad-dina a později místo velkovezíra v Egyptě. Tvrdou rukou se vypořádal s byrokracií, nepořádkem a rozkrádáním veřejného majetku.

V pětatřiceti letech nastoupil po kalifově smrti na egyptský trůn.

Jeho vláda stabilizovala měnu, zákonodárství a znamenala pro zbídačelou zemi počátek hospodářského rozkvětu. Saladin podporoval výstavbu silnic, ubytoven na cestách i jejich zásobování a železnou rukou vymýtil oblíbené olupování pocestných. Soudobý kronikář píše: Dokonce i osamocená žena se mohla vydat bez zásob a pěšky z Kaira do Damašku, aniž by se čehokoliv musela obávat.

Když se Saladin zmocnil Sýrie, začal pomýšlet na svůj hlavní úkol, který si zadal ještě jako mladý mohamedánský mnich: rozbít křesťanské panství nad Svatou zemí. Nutno dodat, že pociťoval vůči těmto Latincům něco jako láskyplnou nenávist, či nenávistnou lásku, sice nepřátelství, ale spíše smíšeno tak trochu spolu se sportovní rivalitou.

Když byl obležen v Alexandrii králem jeruzalémským Amaurym, povolili mu dokonce křesťané čestný odchod se zbraněmi. Velkomyslné jednání vedlo k tomu, že uzavřel s řadou křižáků osobní přátelství a vypráví se, že byl při jednání o odchodu pasován na rytíře, přičemž náboženská část obřadu přirozeně odpadla.

Teď však byla situace jiná. Saladinova dokonalá výzvědná služba mu hlásila více než potěšitelné zprávy: na trůnu Svatého města je mladý nemocný král Balduin IV., trpící malomocenstvím. Hlavy křižáckých státečků se mezi sebou hádají, ba dokonce ve své zpupnosti odmítli i pomoc byzantského císaře.

A tak v pátek 18. listopadu 1177 překročila Saladinova vojska hranice a směřovala na Askalon, kde obklíčila nemocného krále s pěti sty rytíři. Saladin zanechal u města malou posádku a pokračoval v pochodu na Jeruzalém. Mladý král se nechal obléci do své zbroje, poslal zprávu velmistrovi templářů do Gazy, vyrazil v čele své malé armády z bran Askalonu, porazil překvapenou saracénskou posádku obléhatelů a zamířil na jih.

Věděl totiž, kde je slabina nepřítele. Mezi nájezdníkem a Jeruzalémem nebyl jediný křesťanský voják a Balduin IV. věděl, že v takové situaci by neodolal nikdo. A skutečně: Saladin cílil na Svaté město. Byl si tak jist vítězstvím, že poslal část svých expedičních sil drancovat a plenit okolí, aby tak demoralizoval obyvatelstvo, které vůči němu příliš velkou sympatií neplálo.

Pod vládou latinských pánů se totiž poddaným nedařilo právě špatně. Dávky byly mnohem nižší než u mohamedánských feudálů, zákon nevolníky do jisté míry chránil před přehmaty, velká část byla podřízena králi a mohla se k němu odvolat. Což se vztahovalo i na ty, kteří nebyli křesťany.

Své náboženství mohli totiž muslimové v Jeruzalémském království bez velkých překážek vykonávat. V Ramlehu například vyhořela mešita a místní starosta bez velkých okolků nařídil křesťanský kostel rozdělit zdí na dvě poloviny a zřídit dva zvláštní vchody. Polovina budovy sloužila křesťanům, druhá polovina muslimům. A tak ani mohamedáni nevítali tedy své egyptské bratry nadmíru radostně.

25. listopadu 1177 dorazila Saladinova armáda jihovýchodně od Ramlehu do soutěsky pod hradem Montgisardem. Po jejím překročení byla cesta na Jeruzalém otevřená. Vojevůdce velel k usilovnému pochodu a vojáci procházeli průsmykem co nejrychleji.

V tom okamžiku se na severní straně soutěsky jako tajemní duchové z arabských pohádek objevili náhle franští rytíři a udeřili na nic netušící Saracény. Překvapení bylo dokonalé. Pluky, které se postavily na odpor, byly zničeny. Další vojáci odhodili zbraně a prchali.

Malomocný král se řítil v čele latinských jednotek na nepřítele.

Během několika hodin se celá egyptská armáda nacházela v rozvratu, Saladin byl zraněn, a jen strašlivé ztráty jeho mamelucké gardy ho zachránily před zajetím nebo smrtí. Návrat přes poušť na Sinaji představoval další katastrofu. Beduíni využili příležitosti, vraždili a olupovali všechny, kteří zůstali za poraženým vojskem pozadu.

8. prosince 1177 dorazila značně demoralizovaná armáda nazpět do Kaira. Totiž to, co z ní zbylo. Což představovalo spolu s jeho značně prořídlou gardou asi tak sto osob. V Egyptě vypukla po zprávách o děsivé porážce okamžitě vzpoura, kterou Saladin brutálně potlačil. Prozíravě ponechal část svých ozbrojených sil v Kairu.

O deset let později jednal Saladin daleko obezřetněji. U vesnice Hattín se mu podařilo porazit celé křesťanské vojsko, které navíc počtem převyšovalo saracénskou armádu. Kapitulace znamenala konec latinského panství. Saladin obsadil takřka bez boje celé území Svaté země. V obsazeném Askalonu přijal delegaci z Jeruzaléma, kterou k sobě povolal, aby vyjednával o předání města.

Odmítli. Prohlásili, že nevydají město, kde pro ně Spasitel zemřel na kříži, a Saladin přísahal, že ho tedy vezme s mečem v ruce. Mezitím ho požádal Balian z Ibelinů, jehož žena se nacházela s dětmi v nejistém Jeruzalému, zda je může z ohroženého města odvést. Saladin – ještě pod dojmem odvahy, s jakou se Balian dokázal prosekat po bitvě u Hattínu do Tyru – souhlasil. Ovšem pod podmínkou, že Balian stráví v Jeruzalému jen jednu jedinou noc.

Balian našel Jeruzalém ve stavu bojové pohotovosti. Všichni ho žádali, aby jako nejvyšší důstojník převzal velení. Balian nejprve odmítl, napsal dopis Saladinovi a žádal o zproštění přísahy. Rytířský Kurd ho nejen zbavil přísahy, ale poslal dokonce ozbrojenou eskortu, která Balianovu ženu a děti bezpečně dopravila do obleženého, ale jinak bezpečného Tyru.

20. září 1187 boje započaly a Saladin zahájil obléhání Jeruzaléma. Obležení se bili statečně. Protože chyběli důstojníci, pasoval Balian na místě řadu mladých prostých měšťanů na rytíře.

Pravoslavní a jakobitští křesťané navázali spojení se Saladinovým poradcem, byzantským učencem Josefem Batitem, a nabídli mu, že tajně otevřou mohamedánským vojskům brány města.

Těsně před touto akcí navštívil Baliana jeruzalémský patriarcha Heraklios a vyzval ho, aby opět zahájil jednání se Saladinem. Nemá přece smysl propadnout osudu mučedníků, když vladaři Západu opět brzy dobudou město zpět.

Saladin však Baliana pyšně odmítl. Připomněl mu vyvraždění obyvatelstva při dobytí Jeruzaléma křesťany. Vyvedl ho před stan a ukázal mu jeho černý prapor se zlatými písmeny, jak už vlaje na vrcholu severní hradby. Ať se Balian vrátí do Jeruzaléma, aby mohl padnout spolu se svými vojáky.

Okamžik odmítnutí Saladin nezvolil právě vhodně.

V následující chvilce se totiž obránci vzmužili a s odvahou sebevrahů útočníky zahnali tak daleko zpět, takže garda obklopila Saladina – domnívala se, že jde o neočekávaný výpad.

Balian využil příležitosti. Prohlásil Saladinovi, že jeho lidé nebudou jen bojovat do poslední kapky krve, ale že v okamžiku porážky rozvrátí všechny památky – drahé i mohamedánům – zapálí všechny budovy a pobijí všech pět tisíc nepřátelských zajatců, které stále ještě mají ve svých rukou.

Saladin se odmlčel a zatvářil se dost zle. Ale zničené město a hory mrtvol by mu na slávě nepřidaly – to bylo jasné. A tak souhlasil a zastavil boj – nepoškozený Jeruzalém mu za to stál. Podmínky kapitulace byly víc než velkorysé, kurdský vítěz se zachoval daleko humánněji než křesťanští dobyvatelé Svatého města před osmaosmdesáti lety. Nikdo z obyvatel nedoznal úhony, a kdo zaplatil výkupné, mohl nerušeně odejít. Kdo nesehnal potřebné peníze, upadl ovšem do otroctví.

S opovržením sledovali velitelé Saladinova vojska jeruzalémského patriarchu Herakliona, který zaplatil jen za sebe, a pak – sledován několika povozy, které odvážely jeho bohatství – jel na koni k pobřeží. Proti němu kráčely zástupy těch, kteří neměli na výkupné.

Když je Saladin spatřil, nechal okamžitě tisíc z nich bezplatně propustit. Zbytek ovšem pohltily orientální trhy otroků. Mnozí z odváděných mladých mužů měli na pravém rameni ještě modřinu z úderu mečem po pasování.

Poslední, co někdejší obyvatelé Jeruzaléma spatřili, byla černá vlajka nad Saladinovým stanem. Zlatými písmeny na ní bylo vyšito heslo: Saladin, král králů, vítěz vítězů. Je však – jako všichni lidé – otrokem smrti.

Saladin nařídil okamžitě sestavit hlídky, aby chránily obyvatele před přehmaty vojáků a fanatických přívrženců islámu. Pak nechal sejmout kříž ze všech kostelů i z mešit, z nichž se staly za vlády Latinců křesťanské chrámy, včetně známého Skalního dómu i mešity Al-Aksá. Přední bojovníci si považovali za čest odstranit všechny stopy po dobyvatelích a sám Saladin vykropil všechny prostory vodou s růžovou esencí. Pak zahájil osobně slavnostní bohoslužby zvoláním, že Alláh je Alláh a Mohammed jeho prorok.

Orientální otrokářský trh byl tak přeplněn zajatými křesťany, že podle kronikáře…bylo možno koupit celou zdravou rodinu s pěti dětmi za osm dinárů a jeden bojovník dokonce vyměnil zajatého rytíře za pouhý pár sandálů.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Věnování

ŘEZNO, ČTVRTEK, 11. KVĚTNA 1189

CO CHCE BŮH?