Ladislav Beran

Případy pro kriminálku

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ladislav Beran, 2018

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8245-6 (epub)

ISBN 978-80-243-8246-3 (mobi)

Ladislav Beran

Případy pro kriminálku

Dopis Ježíškovi

Vždy, když se písecké kriminálce narodil pořádný malér – a loupežné přepadení klenotnictví, to už byl případ jako hrom – jako na potvoru na to vyjel s výjezdem kriminálky poručík Studnička, který dělal vedoucího výjezdu. Tento případ byl operačnímu důstojníkovi ohlášen druhou prosincovou středu v roce tisíc devět set osmdesát devět kapitánem Žižkou z milevského obvodního oddělení policie. To, že si řekl o kompletní výjezd, bylo pochopitelné, neboť se vyloženě jednalo o případ pro kriminálku. Šéf kriminálky kapitán Karas posílil výjezd o jednoho kriminalistu: tím nebyl nikdo jiný než Studničkův kolega poručík Mach. Výjezd dorazil do Milevska krátce po šesté hodině – k loupeži došlo v půl šesté. Před prodejnou už na ně čekal vedoucí obvodního oddělení kapitán Žižka, kterému nikdy nechyběl humor. Jakmile Studnička s Machem vylezli z auta, oběma se jim předpisově zahlásil, aby čumilové, kterých nebylo na ulici málo, věděli, že přijela vrchnost z královského města Písku.

„Prdelky, prdelky, bratře Žižko, to by ti šlo, ale že ti sem do tohodle kšeftu jezdí darebáci nakupovat za pět prstů, zrovna když mám já výjezd, to moc velká sranda není. Kolik se toho tentokrát ztratilo?“

„Ani se neptej.“

„No to se musím zeptat, když mě sem na to starej poslal!“

„Je toho určitě víc než minule. Někdo bude mít slušnýho Ježíška. Celý dvě plata všech možných prstenů, nějakej ten řetízek a tržba za dnešek, skoro třicet tisíc. Obě prodavačky jsou, zaplať pánbůh, v pořádku. Chlápek asi tak do čtyřiceti let, na očích měl sluneční brejle, na hlavě tmavýho kulicha. Výška asi tak sto pětasedmdesát. Měl na sobě montérkový kalhoty a starší černou prošívanou bundu. V krámu byla ještě jedna ženská, ale ta si nic nevybrala, takže odešla. A jemu se pak líbilo všechno. Vybral si bez problémů. Rukavice na sobě neměl, protože mu to, na co si ukázal, prodavačka sesypala do igelitky.“

„Měl nějakou zbraň?“

„Tvrdil, že ji má v kapse. Položil na stůl lístek, kde je tiskace napsáno: JE TO LOUPEŽŇÍ PŘEPADENÍ, NEDĚLEJTE KRAVYNY, MÁM REVORVEL, CHCI PRACHI A PRSTÝNKI. Hrubek jako máku, to uvidíš. Ten papír nechal na pultu. Jestli ty hrubice dělal schválně nebo to byl absolvent píseckýho Harvardu na Americe, to nevím. Z toho může vzít technik aspoň pachovku, když bude mít štěstí a ukážou mu páry ninhydrinu nějakej ten otisk, tak i palečky. Jak odcházel, řek si o klíč od krámu a ten zamkl. Prej aby je tu nikdo nepřepad a neokrad a nebylo to pak na něj.“

„On mu ten humor, srandistovi, dojde, až za elpaso vyfasuje osmičku. Hlavní je, že se prodavačkám nic nestalo. Jdem na to, ne?“

„Jo. Ženský jsou už v pohodě. Vedoucí tu měla v kanceláři flašku myslivce, tak si hned holky cvakly. Najdeš je na dvoře, ten krám má ještě jeden vchod. Jo, ještě k tomu pachateli: ty dva Příbramáci, co tu před dvěma roky udělali elpaso, ještě sedí?“

„V to doufám. Dostali oba osmičku. Proč?“

„Vzpomínáš na toho zrzouna, jak byl i při výslechu samá legrácka? Ten by výškou odpovídal. Kamil Hezoučký se tuším jmenoval, přitom prdel byla proti němu fešanda. Já jen, že tenhle zmetek, když odcházel, se otočil na prodavačky, usmál se na ně a popřál jim hezký Vánoce a bohatýho Ježíška.“

„No, to ho nic nestálo. Ale budu si to pamatovat,“ vykročil Studnička do dvora domu, kde seděly obě prodavačky. Před nimi stála láhev rozpitého myslivce. Jakmile ho spatřily, obě se daly do smíchu.

„Koukám, dámy, že bratr Žižka nelhal, když mi říkal, že jste v pohodě. Dáme se do práce. Kameru, jak vám ji po tom prvním elpasu slibovali, tu ještě nemáte?“

„Nemáme, ale pořád nám ji z podniku slibujou.“

„Sliby chyby. Nakonec slib nic nestojí a nezarmoutí. Dáme aspoň, paní Hronková, dohromady ty ukradený prstýnky? Víte, kolik jich bylo? Hlavně mi neříkejte, že hodně. Když to napíšu do hlášení, tak mě s tím operační vyhodí.“

„Dvě plata po šedesáti kusech, dobře sto deset prstýnků. Ráno jsme něco málo doplňovaly, přes den se jich prodalo asi deset. Minulej týden jsme dostaly novou kolekci, máme i barevný katalog.“

„Barevnej katalog? No sláva. Aspoň něco. Těch řetízků bylo kolik?“

„Vzal si jen tři. Jeden takový silný, chtěl k tomu měsíční znamení Střelce. Ten řetízek je spíš po chlapa. Pak si vybral dva slabší, ty byly dost dlouhý, a k tomu chtěl znamení Lva. Jo, a pak si ukázal ještě na srdíčko. To si vzal taky.“

„A škoda?“

„Čekáme na inventuru z Budějc, ale odhadovala bych to, pane Studnička, dobře na sto padesát, spíš dvě stě tisíc. Plus ta dnešní tržba.“

„Hm. Tak to už je slušnej Ježíšek. To bude o Vánocích i o Silvestru někde hodně veselo. V krámu jste pak před pultem žádná nebyla?“

„Ne. My jsme se bály, že se vrátí.“

„Mluvil ten chlap česky?“

„Mluvil. A byl docela slušnej, viď, Věro?“ obrátila se Hronková na druhou prodavačku a ta jí na to přikývla.

„I když…“

„I když co?“

„Když odcházel, zahrozil nám prstem a řek, že na nás byl hodnej a abychom na něho hned zapomněly, že by se moh brzo vrátit a bylo by to pro nás horší,“ přiznala vedoucí Hronková. To už pozval Studnička do krámu technika Kotrbáčka s jeho nádobíčkem, aby udělal vše potřebné. Po výslechu obou prodavaček na obvodním oddělení se vrátil výjezd kriminálky do Písku. Bylo kolem osmé večer. Než dal poručík Studnička s kolegou Machem a s vyšetřovatelkou Vandovou dohromady hlášení a podklady po pátrání, ukazovaly hodiny půl desáté. Pečené kuře, které měl mít Studnička k večeři, zbaštil u večerních televizních zpráv, ze kterých se dozvěděl, že na Praze 2 a v Kutné Hoře byly přepadeny klenotnictví, kdy si pachatelé počínali dost nevybíravým způsobem a ohrožovali prodavačky zbraní.

„Tak to ty holky v Milevsku dopadly ještě dobře,“ řekl si pro sebe, otevřel si plzeňské a šel na kutě.

Že bude mít poručík Studnička na ranní poradě u šéfa kriminálky kapitána Karase o milevském případu co vyprávět, to se dalo čekat. Kapitán Karas si pozorně přečetl oba výslechy prodavaček a dal slovo techniku Kotrbáčkovi, který přes noc vyvolal pomocí ninhydrinových par na papíru docela slušné otisky.

„Palečky dobrý, Kotrbáčku. Teď ještě, aby k nim Studnička sehnal ty správný ruce,“ dal šéf kriminálky jasně najevo, že Milevsko přidělí Studničkovi. A povzdechl si nad tím, že být to v Americe, měli by jméno pachatele, kterému ty palečky patří, během chvilky, protože tam to za policajty vyhodnocují chytré mašiny. Každopádně Studnička odešel z porady šéfa kriminálky do své kanceláře s milevským případem. Hned vlezl do otéčka – operativně taktické evidence známých pachatelů, kteří už měli za sebou loupežné přepadení – ale tam našel u zločinecké třídy A-2, pod kterou byly vedeny loupeže, jen tři jména. Kamil Hezoučký a Igor Myslivec z Příbrami ještě seděli na Bytízu v base, písecký František Šafr neodpovídal popisu věkem.

„Tak tady jsem, Machouši, skončil,“ vrátil Studnička karty zpátky do otéčka, nechal si od Macha udělat kafe a zapálil si dýmku.

„Jo, mít tady tak housle. Bekovku holmesovku a dýmku mám, to by bylo jinak.“

„Ty umíš, Studno, na housle?“ podivil se Mach.

„Když jsem se naučil za tejden zahrát na lesní roh Škoda lásky a bez not! Zapomínáš na to, že jsem přehrál u Bracherový na piáno celýho Bajera a taky jsem pozounista.“

„Tak Škoda lásky v tom nikdo nepoznal a nebejt Honzy Rotů z Lidušky, kterej ti napsal, jak máš mačkat klapky, tak jsi byl v prdeli.“

„Nikdo z vás tady nemá hudební sluch. Celou dobu jsem totiž improvizoval. Jedinej, kterej poznal, že hraju Škoda lásky, byl Kvakin, se kterým jsem se vsadil. A tu flašku vodky mi nakonec přines. Sežeň, Machouši, housle a uvidíš, jak mi to začne pálit: ten chlap z Milevska mi tam hned naskočí. Já jsem vyloženě muzikální typ. Kdybych začal každej den cvičit, tak je Vašek Hudeček bez chleba. Nechceš se vsadit?“ kasal se Studnička.

„S tebou? Nikdy. Aby to byla zase improvizace, o to nestojím. Radši přemýšlej, kdo z galerky by se nám na to Milevsko hodil. Napadlo mě pozeptat se v base na Bytízu, kdo s těma příbramskejma vejlupkama sedí. Jestli třeba na ty klenotnictví nedali někomu tip. Tomu Hezoučkýmu by to bylo podobný. Vytáhnu z archivu jejich spis a probereme ho. Co si pamatuju, tak ty první klenoty vymyslel právě Hezoučký. A jak se dívám na datum jeho narození, tak je ten srandista narozenej ve znamení střelce.“

„To je náhoda, ale pálí ti to, Machouši, to jo.“

„A bez houslí,“ neodpustil si Mach poznámku, a protože udělal Studničkovi, co mu na očích viděl, někdy i to, co neviděl, přišel druhý den do práce s futrálem na housle. Studnička nevěřil svým očím, když otevřel futrál a skutečně spatřil housle.

„Nejsou nějak malý? To jsou půlky, ne?“

„Větší jsem nesehnal. Ne že bych nevěděl, kam pro ně zajít, ale tý mý známý se včera odpoledne jako na potvoru vrátil starej z Holandska. Chtěl jsem spojit příjemný s užitečným, nakonec mám jen tyhle půjčený od sousedky z baráku. Její desetiletej syn jí oznámil, že s houslema skončil a bude hrát na kytaru. Jakej jsem?“

„Jsi kanón, Machouši. Housle držím v ruce poprvý v životě,“ vyndal Studnička opatrně housle z futrálu a přejel smyčec kalafunou.

„Mám je půjčený na tejden, tak s nima, Studno, opatrně. To není chromatika, na kterou jakž takž umíš zahrát Kapr se ve vodě házel. Hlavně na ně hraj, až tu nebude Karas, jinak ti je sebere a dostaneš je až na…“

„… konci školního roku. To znám. Pořád nám tluče do hlavy, že se musíme snažit najít nový způsoby vyšetřování a o houslích od něho nepadla zmínka. Přitom takovej krásnej nástroj! Když se na ně naučil hrát Dalibor z Kozojed…“

„Jenže ten na to neměl, ty vole, tejden.“

„Holmes taky nebyl žádnej virtuos. Pár filmů s ním jsem viděl,“ vrátil Studnička housle do futrálu a ten položil před odchodem na ranní poradu k šéfovi kriminálky na trezor. Ranní porada se samozřejmě u šéfa kriminálky neobešla bez toho, aby se kapitán Karas nezeptal Studničky, jestli nevymyslel něco nového kolem milevského případu. Toho ale nijak nezaskočil.

„Už se na tom, šéfe, intenzivně pracuje. Vypadá to na jednu cestu na Bytíz do basy. Machouš měl včera zajímavej tip – za pokus to stojí. Zajdeme si za tamním šéfem VAGu (vězeňská agentura), ten by nám moh k Hezoučkýmu na celu nasadit nějakýho práskače, snad by z něho něco kloudnýho vytáh. Kdyby to tam nevyšlo, mám v záloze originální způsob, jak na to přijít, aby mi to tady cvaklo,“ ukázal si Studnička na hlavu. A taky se zmínil šéfovi kriminálky o prvním případu loupežného přepadení do klenotnictví v Milevsku, za který Kamil Hezoučký na Bytízu seděl. Karas nebyl nijak proti. S návštěvou Bytízu souhlasil a hned oběma majetkářům podepsal jízdu do Příbrami.

Z Příbrami se vrátili Studnička s Machem se smíšenými pocity. Od pracovníka vězeňské agentury sice dostali příslib, že se pokusí k Hezoučkému někoho dát. Sám si od toho moc nesliboval, protože se proslýchalo, že bude Havel prezidentem a že z toho kouká velká amnestie, kterou mu už připravuje Burešová a Motejl. Šéf kriminálky nad tím pochybovačně pokyvoval hlavou ze strany na stranu, ale protože v té době dostávaly události v republice nečekaný a rychlý spád, docela tomu i věřil. V každém případě se na Bytízu oba majetkáři dozvěděli, že před měsícem byl propuštěný jistý Emil Vodička z Písku, který dělal s Hezoučkým v truhlárně, a byli to údajně velcí kamarádi.

Recidivista Vodička dělal prodejny a byl známá písecká zlodějská firma. Nikdy na prodejny nešel sám a na svobodě si nikdy moc dlouho nepobyl. Jen co se doma trochu ohřál, dal dohromady kolem sebe novou partu a prodejny jen hořely. Jeho specialitou byly osamocené venkovské prodejny, kde bral cigarety a alkohol. Vše pak rozprodával číšníkům po hospodách. Rád kartičky, ale moc je neuměl, a tak prohrál za noc pěkný peníze ve forbesu a v oku, které se v té době hrávaly v písecké hospodě Zvíkov, kam jezdili taxikáři a pinglové z Příbrami. Je pravdou, že měl na parťáky ze zlodějen vždycky smůlu. Vždy ho nějaký jeho kumpán na kriminálce položil a on po zásluze skončil v base. Věkem i postavou by Emil Vodička na pachatele milevského případu odpovídal. Výrazným rysem, který nemohl zatajit ani náhodou, bylo jeho silné ráčkování, které přímo drnčelo.

Studnička s Machem po referování u šéfa kriminálky skončili u odpolední kávy, oba si dali kouřovku a Studnička začal nebezpečně pokukovat po houslích na trezoru, když se v jejich kanceláři objevil šéf kriminálky. Měl ten den výjezd a oznámil jim, že si skočí do železářství k Hlídkovi pro nějaké fitinky. Kdyby něco bylo, aby to vzali za něho. Jen odešel, Studnička pronesl: „Tak na Bytízu jsme nepořídili, musí holt pomoct housle!“ Sundal z trezoru futrál s houslemi, nasadil si bekovku, vyndal z kapsy čistý kapesník, sedl si s houslemi na stůl a začal hrát. Mach okamžitě zavřel okna a zamkl kancelář. Po chvilce vrzání na housle se ozvalo klepání na dveře a dovnitř se začala dobývat pátračka Čtveráková a kolegové z vedlejší kanceláře násilníků. Studnička ani přes naléhání za dveřmi neskončil. Slezl se stolu a s dýmkou v puse začal chodit po kanceláři a pokoušel se z houslí místo kňourání dostat přijatelné tóny, které by nervaly uši nejen Machovi, ale i těm, co se za dveřmi jejich kanceláře dožadovali vpuštění dovnitř. Přítrž povyku udělal šéf kriminálky, který se nečekaně vrátil, neboť v polovině Nádražní ulice zjistil, že vyběhl do města bez peněženky. Ten okamžitě pořádně zabušil na dveře a vyzval oba majetkáře, aby okamžitě otevřeli. Mach kapituloval a dveře odemkl. Karas vlítl do kanceláře a sápal se po houslích, které držel Studnička v ruce.

„Můžeš mi říct, ty vole, co to znamená? Ještě štěstí, že je okresák v Budějcích!“

„To se mě ptáš ty, šéfe, kterej jsi milovník Sherloka Holmese? Na ty housle nesahej, jsou to půjčený pravý stradivárky. Jinak okresák, jako bejvalej stáťák, má teď úplně jiný starosti. Toho čeká zpověď před Občanským fórem. Pro dnešek končím, nic kloudnýho mě k tomu Milevsku stejně nenapadlo,“ uložil Studnička opatrně housle do futrálu, ale tím šéf kriminálky neskončil.

„Aby bylo jasný, ty s tím vrzáním, Studno, nekončíš jen pro dnešek! Ty housle tu nechci vidět, nebo je zabavím a…“

„… uvidíš je až na konci školního roku,“ ozvalo se za Karasem unisono. To už šéf kriminálky vzdal a odešel do své kanceláře, kde zapomněl nejen na peněženku, ale i na fitinky.

Pravdou je, že housle se v kanceláři u Studničků na trezoru dlouho neohřály. Studnička s Machem odešli z práce s nimi a skončili oba U Reinerů, kde bylo ze strany štamgastů velké divení a dohadování, kdo z těch dvou na ně hraje. To bylo do té doby, než se u stolu objevil Franta Fousek, bývalý vojenský muzikant tělem i duší, a řekl si o ně. Tomu se je Studnička nebál půjčit. To, co s nimi Fousek předváděl, tahle hospoda nikdy nezažila. Fousek chodil mezi stoly a hrál lidem do ouška, co si přáli. V hospodě se dokonce zpívalo, a protože bylo krátce po revoluci a byla to doba velké euforie, vedoucí Kučera to rád toleroval, poněvadž výčepák Vladimír měl co dělat, aby stačil točit pivo. Když Franta Fousek po hodině housle Studničkovi vrátil, zeptal se ho, jestli by je neprodal, že by je rád daroval děvčeti své známé. Ta je rozvedená a patnáct stovek na housle pro dceru nemá, přitom její dcera je hudebně nadaná. Fousek navrhl cenu, za kterou by housle koupil. Děvčeti by rád udělal radost, její táta už delší dobu na ni a na její dva sourozence neplatí alimenty, rodině dluží fůru peněz a zřejmě skončí v base. Do toho se hned vložil Mach, že housle jsou půjčené, ale zeptá se, zda by je známá neprodala. Poprvé tu tak padlo jméno Karla Zlámalová, což byla matka zmíněného děvčete, ale Studničkovi ani Machovi to nic neříkalo. Oba odcházeli ten večer od Reinerů nejen s houslemi, ale i s číslem telefonu Franty Fouska, kterému slíbili zavolat.

Frantovi zavolal Studnička až za tři dny, protože doma trápil hraním na housle nejen svoji ženu Martu, ale i sousedy v domě. Když konečně s Machem Fouskovi zavolali, že housle nebudou k mání, neboť Machova známá má ještě syna, kterého se pokusí příští rok zlomit hrou na hudební nástroj. Fouska tím kupodivu nijak nezklamal. Naopak byl rád, že housle U Reinerů nekoupil.

„Mladá Sklenářová už housle má. Dostane je k Ježíšku, když si o ně tátovi napsala. Její táta se pochlapil a zaplatil nejen všechny alimenty u soudu, ale koupil malý Aničce i housle. Všechno už je zase oukej.“

„Moment. Neříkal jsi, Franto, že chceš ty housle pro nějakou Zlámalovou?“

„Taky že jo. Ta moje známá si po rozvodu vzala zpátky zase svoje jméno na svobodna. To neřeš, Studno. Sklenář nesouhlasil s tím, aby se jeho děti jmenovaly jinak, takže proto Anička Sklenářová. Jen by mě zajímalo, kde ten Sklenář najednou přišel k takovým prachům, když toho moc nikde nenahákuje. Karle dokonce dal k Ježíšku parádní zlatý prstýnek a zlatý řetízek s jejím měsíčním znamením,“ odmlčel se Fousek, ale hned pokračoval.

„To není všechno. U soudu prej bez problémů vysolil čtyři tisíce a nemusí jít do basy. Podle Karly má ještě bokem dvě děti, proto se s ním rozvedla, ale na ty asi taky dlužil alimenty. Prej vyhrál ve Sportce slušný prachy. Já si spíš myslím, že si někde od někoho půjčil a ten už ty prachy neuvidí,“ rozpovídal se Fousek o rodině Zlámalové. Ale to už to Studničkovi začalo v hlavě pořádně šrotovat.

„No to má tak někdo kliku. Já sázím sportku s Machoušem každej tejden a vždycky někomu jen přidáme. Ty, Franto, mě teď něco napadlo. Kde najdu tu tvoji Karlu? Ty alimenty nás dost zajímají,“ neprozradil Studnička pravý důvod, proč by chtěl hodit s jeho známou řeč. Zmínka o prstýnku a řetízku s měsíčním znamením ho okamžitě přivedla do střehu.

„Tu určitě znáš podle vidění. Dělá nahoře v Rackovi. Je to taková šikovná blondýna. Moje krevní skupina, Studno,“ rozchechtal se Fousek a to už mu Studnička položil telefon. Podíval se na Macha a zvedl se od stolu.

„Zvedej se, Machouši. Sjedeme se podívat na jednu šikovnou blondýnu do Racka,“ vzal si Studnička z trezoru s sebou katalog z prodejny klenotů a během dvaceti minut měli oba jasno: prstýnek se třemi malými brilianty a řetízek s měsíčním znamením Lva, které měla Karla Zlámalová v práci, se našly v katalogu. Překvapené Zlámalové nezbylo nic jiného než uposlechnout výzvu Studničky, aby s nimi jela na kriminálku k výslechu. Tam potvrdila všechno, co jim řekl již František Fousek. Navíc se dozvěděli, že její bývalý muž Lukáš Sklenář měl u soudu na krku silný zlatý řetízek s měsíčním znamením Střelce, neboť se narodil dvacátého čtvrtého prosince. O houslích Zlámalová pomlčela a Studnička s Machem dělali, že o nich neví. Z peněz, které jí bývalý manžel dal u soudu, už moc neměla. Ani tady netlačili na pilu, zvlášť když jim vyjmenovala vše, co hned poplatila a nakoupila pro děti. A také jim koupila k Ježíšku každému lyže a oblečení, včetně zaplacení školního lyžařského výcviku na Churáňově. Po sepsání protokolu Zlámalová popsala svého bývalého muže, měl na sobě novou koženou bundu. Zlámalová odešla z kriminálky bez prstýnku a bez řetízku s přívěškem. Studnička s Machem si zajeli do restaurace Olympie pro Lukáše Sklenáře. Ten seděl shodou okolností u stolu, ke kterému si Studnička přišel před léty – jako kriminalista – pro svého prvního vraha. Když Studnička vyndal z kapsy služební průkaz, Lukáš Sklenář se na něho podíval a dopil pivo.

„To mně nemusíte ukazovat, já vás znám,“ zavolal si číšníka, zaplatil tisícovkou útratu a rozhlédl se smutně po lokálu.

„To vypadá, že se sem jen tak nepodívám, co?“

„Líp bych to snad ani neřek, pane Sklenáři,“ ukázal Studnička na Macha u dveří. Ten Sklenářovi nasadil pouta a odvedli si pachatele loupežného přepadení milevského klenotnictví do auta.

Ke cti Lukáše Sklenáře, který neměl kriminální minulost, je nutno přiznat, že v kanceláři U Studničků loupežné přepadení prodejny Klenoty bez problémů přiznal. Když Studnička vyndal ze stolu prsten a řetízek s měsíčním znamením, které dal své bývalé ženě, sundal z krku silný řetěz s měsíčním znamením a z kožené bundy vyndal na stůl zbytek peněz, co mu zbyly, když poplatil všechny dluhy, kterých neměl málo. Na otázku, kde jsou ostatní prstýnky, které si v Milevsku odnesl, se zhluboka nadechl.

„No, to bude problém. Nějaké jsem rozprodal po Praze a v Budějkách ve starožitnictví a v obchodech s klenoty. Jeden jsem dal své matce a zbytek mám doma u své známé ve sklepě pod bednou na brambory. Tý jsem vlastně dal taky jeden. Tam si ale radši zajeďte beze mě, u toho bych nechtěl bejt. Jsem vůl. Co vám mám víc říct. Bejvalce jsem dlužil čtyři tisíce na alimentech a do Budějc, kde mám další dvě děti, jsem poslal skoro tři tisíce, protože to vypadalo, že si půjdu za alimenty sednout na rok.“

„Za to Milevsko to bude určitě víc než rok. Jedno mi, Sklenáři, řekněte. Vy přece máte maturitu, proč jste to na nás zkoušel s těma hrubkama na tom papíru, co jste nechal v Milevsku?“

„To mi poradil jeden známej, co už seděl v base, ale o tom bych nerad mluvil,“ řekl si Sklenář o kafe a Studnička se podíval na Macha.

„Dobře. Do protokolu o něm nepadne slovo, ale i tak by nás to zajímalo. Asi tušíme, kdo to byl. Stačí nám, když nám řeknete, jestli ráčkoval. Olympie, to je totiž taky jeho hospoda. Byl to on?“ vzpomněl si Studnička na píseckého Emila Vodičku, který se vrátil z Bytízu a seděl tam s Kamilem Hezoučkým. Sklenář sklopil hlavu a neřekl na to ani slovo.

„Takže byl. Mlčení je taky souhlas,“ dal Studnička Machovi pokyn hlavou, aby si vyměnil se Sklenářem, který seděl na „přiznávací“ židli za psacím stolem, místo. Mach sedl za psací stroj a papírovalo se hodně dlouho. Když se skončilo a Mach vyplnil červeňáky, protokoly o zadržení podezřelého, a Studnička dával Lukáše Sklenáře do cely předběžného zadržení, neboť mu hrozila vazba, obrátil se na něho Sklenář s otázkou, jestli ho prásknul ten chlápek z Olympie, nebo ho udala jeho bejvalka.

„To neřešte, pane Sklenáři. Prostě jsme se to dozvěděli. Sám jste si zkazil Vánoce i svý narozeniny. Život je holt někdy pořádně složitej a vy máte o čem přemýšlet,“ zavřel Studnička celu předběžného zadržení. Potom se vydali s Machem k šéfovi kriminálky o všem poreferovat. Než si sedli ke stolu v jeho kanceláři, Studnička si zapálil dýmku, nasadil bekovku a jen tak mimochodem prohodil: „Pak se řekne takový housle, viď, Machouši! Nebejt houslí, tak jsme byli s milevským elpasem pěkně v prdeli.“

Pusa na tvář

Jako je v Praze známá hospoda U Pinkasů, kam za mladých let chodíval Jan Werich s Jiřím Voskovcem, U Fleků, kde to miloval Jaroslav Hašek, nebo U Zlatého tygra, kde byl známým štamgastem spisovatel Bohumil Hrabal, v Českých Budějovicích to jsou Masné krámy a v Písku to byla do pětasedmdesátého roku hospoda U Mostu, kde se od jisté doby říkalo Na Plechandě. Svého času to byla písecká „jedová chýše“, kde se scházela písecká galerka. Jak hospoda Na Plechandě dostala tento nelichotivý název, který se brzy ujal? Zdržovala se tu jedna lehká dáma, ta tu v chodbě dovedla na „stojáka“ za večer obsloužit několik pánů chtivých sexu, hlavně vojáků. Místní štamgasti tu o ní říkali, že ji musí mít plechovou… Byla tu ale i hospoda U Města Plzně, kde se neřeklo jinak než U Bašuse, neboť tu točíval pivo známý písecký slávista pan Bušus. Ten po každé výhře Slávie vyvěšoval na domě, kde bydlel, slávistickou vlajku. A mezi ty známé hospody, kam si písecká kriminálka čas od času přišla pro štamgasta, patřila i hospoda U Jiříka z Poděbrad.

Poručík Studnička s kolegou poručíkem Machem nejraději chodívali do restaurace v parku U Reinerů. Oba milovali i hospodu, co byla z města poněkud z ruky – byla až v Semicích na Flekačkách, kde se říkalo U Báby Lišků, přestože ta už byla pár let na pravdě boží. Tam oba kriminalisté obyčejně skončili, když byla na Vohybale, kousek od Flekaček, vykradena nějaká zahradní chatka. Těch bylo za Pískem požehnaně a každým rokem nějaká další přibyla. Bylo to ideální místo pro zloděje, takzvané chataře. Když zloději-chataři došly peníze, večer si sem odskočil, vypáčit okenici či dveře a vzal si, co potřeboval, aby to mohl zkapalnit v pivě. O tom se už mohl přesvědčit nejeden zahrádkář boudičkář. Nejhorší to bylo na podzim a v zimě, kdy se chatky zazimovaly. V létě se tu tolik nekradlo, i když během léta před sametovou revolucí tomu tak nebylo. To se tu kradlo snad ob den. Přes noc mizely nejen jahody, okurky, kedlubny, česnek, cibule, ale z přístavků mizely strunové sekačky, vrtačky, prostě všechno nářadí, které se dalo obratem ruky v nějaké hospodě prodat. Pro rozlehlost zahradní kolonie se oblast uhlídat moc nedala, a proto si zahrádkáři udělali noční hlídky a procházeli v noci kolonií s píšťalkou v ruce. Pokud se ztratilo ze zahrádek, co bylo k snědku, to už zahrádkáři ani nehlásili. Hlásili vloupačky, kdy se ztrácely hodnotné věci. Ty případy se dostaly na zdejší kriminálku, kde je měl na starosti majetkář poručík Mach. Už je nestačil ve velkém černém sešitu nápadů trestné činnosti evidovat.

O tom, že drzost pachatelů znovu neznala mezí, se dozvěděl poručík Mach patnáctého srpna. Na kriminálku byly nahlášeny tři případy nočního vniknutí do chatky otevřeným oknem, když jejich majitelé spali. Byly jim odcizeny peněženky, často i s doklady. Tipování pachatelů bylo dost problematické, protože vyloženě známí zloději-chataři, kteří by připadali v úvahu, v tu dobu seděli v base. Technik Kotrbáček, který se účastnil výjezdu, si toho z místa moc nepřivezl. Jak už to někdy bývá, bylo to vaření z vody. Mach se Studničkou sice obešli pár známých překupníků kradených věcí, ale nikde se nechytli. Na kriminálce se vystřídalo pár zlodějských firem, ale výsledky to nepřineslo. Pravdu měl šéf kriminálky kapitán Karas, který na poradě, kde se tyto případy probíraly, o pachateli z Vohybalu prohlásil, že v létě jde na chaty jen sebevrah, nebo ten, kdo nemá o zlodějně žádný ánung.

Do prověřovaných osob spadl i známý nemakačenko Zbyněk Večerek, v galerce zvaný Večerníček. Byl to takzvaný krámský zloděj. Chodil po samoobsluhách ve městě a kradl zejména alkohol, kosmetiku a sem tam si strčil do kapsy nějakou tu konzervu. Jeho oblíbenou prodejnou byl obchodní dům Racek u Nového mostu – jak se tam objevil, přivedl okamžitě do střehu všechny prodavačky, protože tu byl už slušně profláknutý. Právě ten skončil šestnáctého srpna po opětovném zadržení v Rackovi na kriminálce v kanceláři u poručíka Macha. Bylo na něm vidět, že je mu to šumafuk. Drze si tu řekl Machovi o cigaretu a o kafe, což dostal, protože při tom se dalo hovořit, a čekal, co bude. Mach zkoukl na paragonu z Racka, co všechno tam Večerek tentokrát sebral. Nebylo toho moc: dvě placatice rumu a dva pánské deodoranty. Všeho bratru za dvě stovky. Nevěřícně nad tím zakroutil hlavou.

„Zbyňku, ty jsi ale fakticky nenapravitelnej. Víš o tom, že jsi tentokrát zralej na basu?“

„Pane Mach, za blbejch sto padesát vočí? To snad nemyslíte vážně. Myslíte, že v Rackovi kradu jenom já?“

„To si vůbec nemyslím. A víš, ty vole, že ty ženský, co tam dělají, musí pak to manko platit ze svýho? Po kolikátý tě v tom Rackovi už chytili?“

„Tenhle tejden potřetí. Jinak už asi pošestý. Já to nepočítám. Jsem kleptoman, pane Mach. Chybička se holt vloudila.“

„Chybička? Něco ti, Zbyňku, povím a neuraž se, ale vypadá to, že máš fakt v tý svý hlavě nasráno. Nikde neděláš a pak všude nakupuješ za pět prstů. Těch prodavaček ti není líto? Jsou to mámy od rodin a platí manko za takový hajzly, jako jsi ty. Proč kradeš chlast, to je mi jasný, ale proč kradeš kosmetiku, když smrdíš jako partyzánskej batoh? Podívej se na sebe, jak vypadáš? A to jsi maturant!“

„Ale na hnojárně. Dostal jsem maturu z milosti až na reperát, protože táta dělá v Budějcích na partaji. Sice jen řidiče, ale dělá v Budějkách u balvanu,“ zmínil Večerek krajský výbor KSČ, kde se v té době, zvlášť poté co to tam bouchlo, jinak neřeklo. Když Mach narazil na vloupačky za Vohybalem, zda v nich nemá Večerek prsty, ten se jen uchechtl.

„Ale, pane Mach, proč bych se táhnul takovou dálku za město, když mám to, co potřebuju, přímo u huby. Za vloupačky je basa, to Zbyňda dobře ví. Proto vždycky ukradnu tak maximálně do dvou stovek.“

„No až ti to, Zbyňku, spočítáme, a přesáhne to patnáct stovek…“

„… tak to bude jen přečin. A za ten mě do vazby nestrčíte. U soudu dostanu pár měsíců, půjdu do basy z volný nohy a máte mě tu zpátky jak na koni. Na Vohybal musíte, pane Mach, pátrat v hlubších vodách. V tom já fakt nejedu. A i kdybych věděl, tak neřeknu. Na to mě tady znáte moc dobře, že nikoho neprásknu. Tak to sepíšem, tu moji mrňavost?“

„Tak mrňavost. Jak pro koho. No sepíšem. Dej si ale, Zbynďo, moc velkýho bacha, protože tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu…“

„Až se jeden takovej dívá na Malši z okna basy. To už jsem tu slyšel, pane Mach,“ řekl si Večerek o další cigaretu, dopil kafe a za dvacet minut vypadl z kriminálky jako cukrář.

Po Zbyňkovi Večerkovi se ve třetím patře na kriminálce v Zeyerovce vystřídalo ještě pár takových, jako byl on, ale do konce roku se nepodařilo zjistit pachatele vloupání do zahradních chatek na Vohybale. Vloupání navíc najednou přestala, jako když utne.

Přestože se po sametové revoluci vrátilo na amnestii z basy začátkem roku devadesát asi osm chatařů, kteří uměli v minulosti píseckou kriminálku pořádně pozlobit, tak na zahrádkářskou kolonii na Vyhybale snad zapomněli. Pokud byly někde udělané chaty, tak většinou to odnesla chatoviště na Soutoku u Putimi, v Topělci, v Borečnici, ve Vojníkově nebo na Zátaví. Případně pak chatoviště kolem Orlické přehrady od Podolského mostu až na Velký Vír a Radavu. Několik těch amnestovaných darebáků zase skončilo v base a na Vohybal z loňského roku se zapomnělo.

Amnestie řadě kriminálníků „vyčistila“ jejich trestní rejstříky, ale ti s trestnou činností pochopitelně nepřestali. Patřil mezi ně i Zbyněk Večerek, který zřejmě pamětliv toho, že starého psa novým kouskům nenaučíš, pokračoval ve svých zlodějnách a nebyl pochopitelně sám. Krádeže v prodejnách se rozmohly a nebylo dne, aby na obvodní oddělení police nepřivezli policisté z nějaké prodejny zloděje, kteří měli všechny ty cedulky s upozorněním na dveřích prodejen, že tato prodejna je hlídána kamerovým systémem, takříkajíc na bábovce. Samozřejmě, že mezi nimi nechyběl ani Zbyněk Večerek. V Písku začal padat jeden podnik za druhým, začalo se propouštět z práce a v prodejnách začali krást i lidi, kteří by v životě neukradli špendlík.

Že se už koncem května narodí písecké kriminálce první případ vloupání do chatky v zahradní kolonii u řeky, kde se říká U Sulana, další se objeví na opačném místě města až v lese, kousek od penzionu U Malířských, to kriminálku, potažmo poručíka Macha nijak nepřekvapilo. V Písku se objevili první bezdomovci, kteří neměli kde hlavu složit, byli bez práce a tím pádem i bez peněz. Dalo se čekat, že někteří z nich časem objeví i zahradní kolonii Vohybal. Netrvalo to dlouho. Došlo k tomu šestého června a pachatele si zadrželi místní zahrádkáři, kteří už ke konci května nevydrželi a vyměnili už na jaře panelák za chatku se zahradou. Oba pachatelé skončili v rukou kriminálky a nebyli to místní, ale chataři cesťáci. Josef Daňo a Igor Zaňák, oba cikáni. Samozřejmě jako pachatelé předešlých vloupaček nepřipadali v úvahu, neboť v té době byli oba v base. A teď si užívali na svobodě amnestii. Při výslechu z nich vypadlo deset vykradených chat kolem Týna nad Vltavou. Proto si pro ně přijela českobudějovická kriminálka, která měla přímo v Týně nad Vltavou takzvaný detašák.

Ani ne za týden byla v zahradní kolonii zadržena známá písecká zlodějská firma Petr Hoštálek, který sice stačil udělat dvě zahradní chatky, ale s lupem, který si naházel přes plot, už nestačil utéct, neboť ho zadržela přivolaná policejní autohlídka. To byl taky jeden z těch amnestovaných recidivistů, který po propuštění přišel dělat na píseckou kriminálku „revoluci“ a sliboval, že tady ve třetím patře nezůstane kámen na kameni. Nakrad si toho v chatkách skoro za deset tisíc a vypadlo z něho nakonec i vloupání do nedaleké lesní restaurace Živec, a tak skončil ve vazbě.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Titulní strana

Dopis Ježíškovi

Pusa na tvář