Jan Míka

Slunce nad půllitrem

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Míka, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8241-8  (epub)

ISBN 978-80-243-8242-5  (mobi)

Toto je sedm detektivních povídek.

No… možná, že nejsou ani detektivní.

A možná, že jich není ani sedm.

Velký pátek

1

Básník Ivo Gram se opil. Nebyl sice žádným opravdovým básníkem, dohromady mu vyšlo jen pár básní v Literární revue, ale opil se tak, jako kdyby byl přinejmenším Jan Neruda. Nic jiného mu nezbývalo, neboť… To je ono, neboť!

Seděl na převrácené popelnici v ulici Marie Majerové a připadal si jako Robinson. Všude tma, jen o pár metrů dál svítila pouliční lampa a chabě osvětlovala cestu přes neudržovaný park.

„Ivo, Ivo,“ brumlal k sobě, „co to děláš? Chlastáš. Bude ti čtyřicet, a co jsi dokázal? Wolker už byl v tvých letech šestnáct roků mrtvej, Puškin taky, a co ty? Ty si žiješ. Jenomže jeden měl za sebou Těžkou hodinu a druhý dokonce Evžena Oněgina, kterého zná celý svět. Tvoje tři básničky neznají ani lidé na Jenerálce.“ (Část Prahy 6). Hodnotil se neúprosně. Ale zároveň byl přesvědčen, že se plísní neprávem, neboť v sobě cítil velkého básníka, který má světu (minimálně Evropě) co říci, jenom neví, jak to ze sebe dostat, jak to dát na papír a přesvědčit redaktora Pálku, aby to vydal. Dneska mu například přinesl deset nových básní. Pálka přečetl jednu, druhou, třetí, kroutil hlavou a ty ostatní jen prolistoval. Pak papíry odložil.

„Je to k ničemu, Ivo.“

„K ničemu? To jsi kamarád?“

„Rýmuje se ti to, ale co z toho? Nepřicházíš s ničím novým, všechno už tu stokrát bylo. A my nejsme literární časopis, který vydává průměrné věci. Nespoléhej na to, že jsme spolužáci z devítiletky. Básník je přece tvůrce, šokuje svým viděním. Ty nešokuješ. Ty rýmuješ. Zbav se rýmů. Dohromady nejsou hodnotnější, a to se nezlob, než láska, páska.“

„Co mám vymýšlet, všechno už tu bylo?“ chabě zaprotestoval Gram.

„To je právě to umění, Ivo. Podívat se na věci z jiné strany. Aby čtenáři spadla brada a řekl si: Sakra, tohle mě nikdy nenapadlo, a přitom to taky tak cítím. A když to nemáš od pánaboha, musíš jít do světa, začít nabírat inspiraci. Třeba zapomeneš na věčné kecy o lásce, nic proti ní, a najdeš své téma. Ono to zní skoro ideově, ale je to tak. Vždyť ty jsi taková květinka z Dejvic.“

„Jenerálka nejsou zrovna Dejvice.“

„Od malička jsi koukal na vily a drahá auta. Já vím, neměli jste ani vilu, ani mercedes, ale co je to platný. Takováhle čtvrť je pro básníka neštěstí. Kdybys byl aspoň z Karlína nebo ze Žižkova, ale Dejvice, vždyť je to stejný jako Vinohrady.“

„Nemůžu za to, kde jsem se narodil.“

„Můžeš, Ivo, dávno ses měl odstěhovat a jít si čuchnout života. Kdybys to tedy myslel s poezií vážně.“

„Nezlob se, ale to jsou rady z Rudého práva.“

„To nejsou špatný rady, hochu. Všechno, co zažiješ, na co šáhneš, co spatříš na svý vlastní oči, se ti vrátí.“

„Mluvíš, jako bys byl o dvacet let starší. Přitom jsme spolu chodili do školy.“

„Mnohonásobně vrátí. Koneckonců i to, co vypiješ, se ti prolne do tvorby.“

„Fajn. Začnu pitím,“ rezignoval Gram.

„Hlavně si pamatuj. Nesmí se z tebe stát Josef Václav Sládek, s laskavými básničkami, navoněnými slovíčky, ze kterých tryská radost a štěstí, ale spíš Stanislav Kostka Neumann nebo Petr Bezruč, co verš, to rána perlíkem, přepůlený kus antracitu. To byli chlapi, kteří si osahali život.“

„Myslíš,“ nesouhlasil Gram. „Neumann byl bohém a Bezruč poštmistr. Jestli ten držel v ruce majzlík nebo kladivo, tak já jsem Apollinaire.“

„Jenomže jeden žil na Ostravsku a druhý byl anarchista, zrovna jako ten Apollinaire, který prošel frontou. Prostě se v životě s něčím potkali. Ty jsi nezažil ani sametovou revoluci. Kolik ti bylo? Devět, deset let? To je jedno. Musíš do života. Jinou radu už pro tebe nemám. A měl bys za ni platit zlatem.“

Co mu po takovém hodnocení zbývalo? Sedl si do vinárny Špejchar a pil všechno, co u baru měli. V jedenáct hodin v noci ho barmanka vyhodila. Velký pátek pro něho končil na převrácené popelnici.

„Dneska ukřižovali Krista na Golgotě a mě ukřižovali v redakci. Sice obrazně, ale trpěl jsem při tom stejně jako on. Krista zapřel Petr, mne zapřela Petra, moje láska. Je to až přízračné, jak se naše osudy podobají. Kristus byl ukřižován, protože se vydával za Mesiáše, já za to, že se vydávám za básníka. Na světě jde pořád všechno dokola. Široko daleko není človíčka, který by na tom byl hůř než já. Jestlipak někdy vstanu z mrtvých?“

2

Všude bílo. Stěny, povlečení, dveře, okna. Spí, nebo je v nebi? Nespí, do vědomí se začíná prosazovat tupá, ale úporná bolest. Kdyby spal, určitě by ho probudila. Jenomže jestli se bolest nezastaví, tak mu rozpůlí hlavu. Proč má na hlavě turban? Nebo jsou to obvazy? Mají držet lebku pohromadě? Tenhle pokoj prostě nezná. Bolí ho celé tělo.

Vstoupila bílá dívka. Tlačila před sebou malý vozíček s mističkami, zkumavkami, gázami, škrtidly a injekčními stříkačkami.

„Tak co, pane Grame? Jak se cítíte? Je to lepší?“

Znala jeho jméno, přitom ji v životě neviděl. Co to má znamenat? Že by u ní přespal? Jestli jo, tak proč mu vyká? Asi k ničemu nedošlo.

„Já vás, slečno, neznám,“ přiznal se. „Pokud jsem něco vyvedl, budete mě žalovat?“

Zasmála se.

„S takovouhle otázkou se mi ještě žádný pacient neprobudil. Žalovat vás rozhodně nebudu, nemějte strach. Ptám se jenom, jak se cítíte?“

„Hrozně mě bolí hlava,“ zaskřehotal.

„To přejde.“

„Nevíte, kde jsem?“

„V nemocnici. Přivezli vás v bezvědomí.“

„V bezvědomí,“ žasl, „co se stalo? Srazilo mě auto, nebo jsem spadl z Petřínské rozhledny?“

„V noci vás našla policejní hlídka. Máte rozbitou hlavu, otřes mozku a odřeniny jsme nepočítali. A pozor, pane Grame, v krvi jste měl skoro tři promile alkoholu. Začal jste slavit Velikonoce moc brzy.“

Podala mu prášek.

„Je proti bolesti, klidně ho spolkněte. A dejte mi ruku, musím vám změřit tlak. Za chvíli přijde velká vizita a podívá se na vás pan primář.“ Soustředěně sledovala sloupec rtuti. Když mu sundala manžetu, zeptala se: „Tak co? Už si vzpomínáte?“

„Paní doktorko…“

„Nejsem doktorka, jsem jenom sestra.“

„Sestřičko, já si připadám, jako bych přiletěl z vesmíru. Za sebou mám jen černou díru. Vůbec nevím, co se dělo, kde jsem chodil.“

„Z vesmíru jste nepřiletěl, to vám zaručuju, protože vesmír do našeho obvodu nepatří. Přivezla vás jenom rychlá záchranka a chvíli jsme vás tady oživovali,“ dodala s úsměvem.

Vstoupila velká vizita. Primář byl asi v Gramově věku, ale nehrál si na božího asistenta, choval se naprosto lidově.

„Tak co jste to vyváděl, pane Grame?“

„Nemám tušení, pane doktore,“ odpověděl těžce.

„To je pan primář,“ rychle ho poučila sestra.

„Sestro, klid,“ řekl primář, „Petr nebo Pavel, co je to proti slávě boží? Tyhle drobnosti ho teď vůbec nezajímají.“ Obrátil se na Grama. „Tak nemáte tušení. No dobře. Jiná věc je, že jste měl být původně mrtvej. Ten, co vás mlátil, to naštěstí odflákl.“

„Mě někdo mlátil?“

„To si pište. Ten kyj bych nechtěl vidět.“

„Ale to není možný. Vždyť by to muselo bolet, a já nic necítil,“ řekl Gram pravdivě.

„To nic, příteli. Času dost. Ke všemu se dostaneme. Klidně ležte. Časem se vám rozsvítí.“

Gram mu věřil. Každý, komu v hlavě fárá údernická směna, těžící dva vagóny černého uhlí nad plán, věří a přijímá sebenepatrnější útěchu s nadějí, že se těžba zastaví, i kdyby to mělo být jen na dobu svačiny. Nenamáhal se žádným přemýšlením, měl zavřené oči a přes ředěnou tmu děkoval Bohu, že jej zachoval při životě. Bral to jako nezvratný důkaz, že s ním má zcela konkrétní plány, jinak by se s ním vůbec nezabýval a neposlal by pro něho erzetu. Jako by hovořil ústy redaktorů, kterým posílal své básně, a oni mu vždycky psali, nevzdávejte to, pište rukama nohama. Bude psát, ještě urputněji. Stane se básníkem, dluží to Bohu a celému národu. Hned jak se mu rozsvítí, napne všechny síly, všechen svůj intelekt, aby vznikly krásné a velké básně. Začnou se objevovat v knihkupectvích, v čítankách, dívčích památníčcích i na internetu.

Asi za hodinu se v pokoji objevil vyšetřovatel z kriminální policie poručík Dolák. Gramovi se ovšem nerozsvěcovalo. Bolelo jej i otvírání očí. Nemluvě o mluvení.

„Přivezli vás v noci,“ řekl, „vzpomínáte si, jak se vám to všechno přihodilo?“

„Nevzpomínám. Když jsem se probudil v nemocnici, vůbec nic jsem nechápal.“

Poručík si povzdechl. Zase jeden, který bude dělat potíže. Začne si vymýšlet a zatloukat, aby na něho nic nevyplavalo. Všichni jsou stejní, pořád jak přes kopírák. Mají představu, že výslech vymysleli právě teď, kvůli nim, a tak zdržují, dokud nepochopí, že se musí stejně přiznat. Kdyby jenom tušili, jak je takové vyšetřování otravné, nechovali by se jako oslové. Je tak těžké zůstat slušným policistou.

„Snažte si vybavit, jak jste se dostal v noci na ulici. Prostě co jste dělal.“

„Nevím nic.“

„Něco snad víte, neříkejte, že máte tak veliký okno.“

„Naposled si pamatuju,“ snažil se být vstřícný i přes neutuchající bolest, „že jsem byl v redakci Literární revue, nesl jsem redaktorovi nové verše. Já jsem totiž básník,“ přiznal skromně.

Dolák zavřel oči. Básník, takovou pitomost ještě neslyšel. Vydávají se za podnikatele, přitom mají doma jen cirkulárku a hoblík, za psychologa, nad postelí jim visí osvětový zdravotnický plakát, a ti chytřejší tvrdí, že jsou momentálně bez práce, i když je na nich vidět, že v životě nepracovali, ale básník se objevil prvně.

„Kolik bylo hodin?“

„Asi čtyři. Pak jsem se probudil až na téhle posteli. Víc nevím.“

„Ani kdo vás majznul?“

„Ani kdo mě majznul.“

„To je sice krásná básnička, pane Grame, ale vy jste se stal pravděpodobně obětí trestného činu. A to není jen tak.“

„Třeba jsem jenom někam spadl,“ nechtěl věřit poručíkově teorii. „Já neznám nikoho, kdo by mě chtěl majznout.“

S tímhle to bude obzvlášť těžké. Rána do hlavy je problematická věc. Jestli má nervy v pořádku, tak s tím může vydržet třeba rok, nikdo mu nic nedokáže.

„Máte nějaké nepřátele? Vyhrožoval vám někdy někdo? Myslíte, že vás mohli přepadnout pro peníze?“

„To už vůbec ne. Žádný nemám.“

„Třeba jste se s někým seznámil v hospodě a cestou domů jste se poprali.“

„Neperu se, ani když mám opici. Dělal jsem judo a karate. Kdybych někoho bouchnul, tak to nevysvětlím.“

„No jo, jenomže tomu se těžko věří. Někdo vás praštit musel. Vedle vás ležel kus plastové vodovodní trubky. Nemá cenu o tom diskutovat, byla na ní vaše krev. Tak co? Šlo by to?“

„Nic.“

„Nemáte mezi kamarády nějakého instalatéra?“

„Ne. Ani truhláře, ani elektrikáře…“

„Měl jste s někým nějaké neshody, hlavně s nějakou podezřelou existencí, nechodil jste někomu za ženou? Neusmívejte se, takových už tady ošetřovali. Pamatujete si aspoň, kde pracujete a jak se jmenujete?“ zeptal se už trochu naštvaně.

„Pracuju v pneuservisu. A jmenuju se Ivo Gram. Beru objednávky a tak. Mám maturitu na gymplu. S grázly se nestýkám, s nikým se neperu. Jakékoliv násilí nebo nespravedlnost jsou mi cizí. A teď mě fakt bolí hlava.“

„Když jste opustil redakci, kam jste šel?“

„To právě nevím.“

„Jste ženatý?“

„Měl jsem přítelkyni, ovšem opustila mě.“

„Kvůli jinýmu? Nešel jste si to s ním vyřídit?“ Gram kroutil hlavou. Náhle přestal. „Jenom…“

„Co jenom?“

„Vy se mi budete smát, ale dělám to pro zdar vyšetřování.“

„Sem s tím,“ začal být poručík netrpělivý.

„Je mi jako básníkovi v té povídce od Karla Čapka. Byl svědkem autonehody a napsal o tom báseň. Dalo se z ní vyčíst, jaké mělo auto, které ujelo, číslo. Díky uměleckým obrazům.“

„To by bylo skvělé. Vy máte taky něco takového?“

„Skoro jo,“ přiznal Gram.

„Co?“

„Ne, že bych chtěl zrovna napsat báseň o tom, co jsem zapomněl, ale kdybych začal psát, tak by tam určitě bylo tohle spojení… cestička přes tvé lýtko.“

„Cestička přes tvé lýtko?“ Poručík zvedl překvapeně obočí. Ale v zápětí pochopil. „Výborně. Budou v tom ženský nohy. Neznáte k těm nohám jméno a bydliště?“

„Ale ne,“ povadl Gram. „To je jenom asociace. Ovšem kam to směřuje, to nevím. Nic moc, co?“

„Nic moc,“ souhlasil poručík. „Akorát, že nohy směřují vždycky jedním směrem, že?“

„To víte, nejsem Karel Čapek.“ Najednou se znovu rozzářil. „Já už tu asociaci mám! Volná noha a cestička přes tvé lýtko. To je přece jasné. Volná noha je moje cestička – můj životní cíl.“

„Není to špatné vysvětlení uměleckého obrazu, ale… jak nám to pomůže najít pachatele?“

„Ona už to nějaká vyšší moc zařídí,“ zasténal Gram.

„No jo, vyšší moc… ta určitě není špatný detektiv, jenomže tenhle případ mám na starosti já. Abyste věděl, proč se vás tak vyptávám, tak ono to vůbec není tak jednoduché. Té noci, kousek od místa, kde vás našli, byla nalezena i zavražděná mladá dívka.“

Havíři pod obvazy začali usilovně rubat.

„A vy si myslíte, že já…“ lekl se a přeskočil mu hlas.

„Proboha, já jsem básník a ne vrah.“

„Já si myslím akorát to, že jednou tím básníkem určitě budete, jelikož máte neobyčejný pozorovací talent, který umíte spojovat s metaforou.“

„Myslíte?“ příliš ho nechápal Gram.

„Tutově. Ta zavražděná měla totiž na levém lýtku roztrženou punčochu. My to nenazýváme tak básnicky jako vy, naše řemeslo je víc u země, ale jste na správné stopě.“

„Já? Nejsem si ničeho vědom.“

„Když si vaše podvědomí zapsalo takovou maličkost jako roztrženou punčochu, určitě si zapsalo i toho, kdo vás zmlátil. A jednou nám to prozradí. Já jsem si totiž naprosto jistej, že vaše rozbitá hlava, roztržená punčocha a samotná zavražděná dívka patří k sobě.“

Gram na něho hleděl, jako kdyby byl přistižen při činu. Nikdy neměl rád detektivky, příběhy s tajemstvím a teď… Že by v jedné dokonce vystupoval? To je nesmysl.

Poručík Dolák se na Grama zadíval, jako kdyby chtěl říci, zatýkám vás pro podezření z vraždy, a pak se tiše zeptal: „Víte, co to znamená?“

„Ne,“ odpověděl utrápený Gram.

„Že vy jste vlastně korunní svědek. A když si na něco nevzpomene korunní svědek, tak nebude zbytečná smrt mladé dívky potrestaná. To mi alespoň říká moje kriminalistická logika. Jak vidíte, je to jednoduché i bez umělecké exprese.“

3

Cestou z nemocnice se zastavil v pneuservisu, který měl hodně komický název O kolečko víc. Byla to podprahová reklama, která slibovala, že poslední kolo bude vždycky přezuto zdarma. Zabíralo to. U servisu stála téměř věčná fronta.

„Vy jste se zbláznil,“ řekl šéf, „máte zavázanou hlavu a necháte si napsat nemocenskou? Jak to tady máme zvládnout? Chodíte a do počítače snad můžete ťukat taky, ne? Podívejte se, co mi tu stojí aut.“

„To rozhodli v nemocnici.“

„V nemocnici, těm tak záleží na nějakém pneuservisu. Vy nemáte hlavně courat po nocích.“

„Jsem básník,“ ohradil se Gram.

„Aha, ty vaše básničky.“

„Jednou budu jenom básníkem.“

„Ve skrytu duše jsem doufal, že jste dostal dostatečně velkou ránu, aby se vám básničky konečně vysypaly z hlavy, ale jak vidím, pořád to ještě nestačí. Bez urážky. Něco tak pošetilého, jako je poezie, přece nemůžete myslet vážně. Copak to může chlapa uživit? Jednou se přece oženíte, budete mít děti. Nemám strach, že by vám to žena nevyhnala z hlavy, jenomže já už vás nebudu moct přijmout. Nemůžu vám držet místo tak dlouho, než dostanete rozum a vrátíte se z volné nohy do pořádné práce.“

„Ještě nedávám výpověď. Hned jak skončí nemocenská, tak jsem zpátky.“

Šéf pokrčil rameny. „Co můžu dělat? Mám vlastní podnik a musím poslouchat stát. Ďas aby to spral.“

Když přijel konečně domů, cítil se náhle tak unavený, že málem usnul. Překonal ospalost, protože v nemocnici vařili špatnou kávu a on se celý týden těšil, až si ji uvaří doma. Voněla, kouzlila obrazy a dnes měla navíc omamnou ingredienci jakési svobody. Takhle bude jednou vychutnávat život svobodného básníka. Bude spát do devíti, půjde kdykoliv kamkoliv, zastaví se v jakékoliv hospůdce, koupí si cokoliv, neboť bude bohatý. Dokáže všem, že dobré verše člověka nejen uživí, ale přinesou mu tolik peněz, aby se mohl cítit svobodný. Jak se opájel budoucností, ozval se zvonek u dveří.

Přišla Petra.

Za celý týden se v nemocnici neukázala, proč taky, rozešli se. Copak ji přivedlo, jen doma sundal boty?

„Mám volnou hodinu, tak jsem…“

„Jasně.“

„Třída odešla do divadla Spejbla a Hurvínka.“

„Mně je to jasný.“

„No ne, abys mě správně pochopil, už jsem to neměla v úmyslu, ale říkala jsem si, že budeš možná potřebovat nějakou pomoc. Aby sis nemyslel, že jsem taková zmije.“

„To jsi hodná, ale nepotřebuju nic. Jak vidíš, chodím, mávám rukama, všechno je v pořádku.“

Věří jí ten inzerovaný soucit, nebo nevěří? Že by se v ní probudil pečovatelský komplex?

„Jak se ti to stalo?“

„Už ani nevím, přišlo to tak rychle. Než jsem se stačil otočit…“ Přece jí nebude vysvětlovat, že má přibližně desetihodinové okno, na tom okně žaluzie a husté záclonky, že nevidí nic.

„Někdo tě přepadl?“

„Ptá se mě na to každej, ale já nevím. Fakt nevím…“

„Přece…“

„Byla tma.“

„Aha. Když je tma, tak opravdu není nic vidět. To je pravda.“

„Nemusíš se hned zlobit, já vážně nic nepotřebuju.“

„Dobře, vždyť jo.“

„Přijela jsi tramvají?“ zeptal se, aby ji navedl na jiné téma.

„Hodil mě sem brácha autem. Čeká dole.“

„Nezmýlila ses,“ rýpl do jejich rozchodu, „je to určitě brácha, dívala ses dobře?“

„Hele,“ ironická otázka ji rozzlobila, „já jsem se s tebou nerozešla kvůli žádnému chlapovi. Řekla jsem ti to jasně. My si prostě nerozumíme. Ty chodíš po hvězdách, hlavu máš bůh ví kde, a já jsem učitelka. Přezůvky, klasifikace, třídní schůzky, trápení s parchantama. Já jsem prostě na zemi. A to nejde dohromady.“

„Já jenom myslel, jestli tě nepřivezl náhodou ředitel,“ nepřestával ironizovat.

„Ne, brácha.“

„On není v práci? Nebo zase nedělá?“

„No,“ zatvářila se naštvaně, „myslela jsem to dobře, ale když nic nepotřebuješ, tak zase půjdu. Měj se fajn.“

Jestli ji nezastaví, nedozví se, zda přišla ze soucitu nebo zda by se k němu chtěla vrátit.

„Počkej,“ zastavil ji. „Možná bys mi mohla přece jenom pomoci.“

Zastavila se.

„Já si z toho dne vůbec nic nepamatuju. Teda, přesně posledních deset hodin. Tak jsem si myslel… jestli jsem náhodou nezašel k tobě. Nic tím nemyslím, ale mám pocit, že mi ten den nebylo dvakrát, dá se předpokládat, že nějaké utěšování jsem potřeboval… Moc bys mi pomohla.“

Petra zareagovala bleskově. „Provokuješ?“ Hleděl na ni jako odsouzený.

„Nebo… ty si opravdu nic nepamatuješ?“

„Ani vteřinu.“

Ještě chvíli ho zkoumavě pozorovala a pak řekla: „To mě teda uráží.“

„Proč? Nemůžu za to. Nic ze mě nedostali ani doktoři. Co jsem u tebe dělal? Proč jsem přišel?“

„Přišel jsi mi říct, že beze mne nemůžeš žít,“ odpověděla pohotově. Vůbec k ní nezašel, ani ho neviděla. Jenom se rozhodla, že vyzkouší, zda na ni nepraktikuje sílu své básnické imaginace. Byla zvyklá, že ji v lavicích všichni poslouchali, a nesnášela, když byla někomu pro legraci.

„Přišel jsi mě požádat o ruku.“ To ho donutí mluvit pravdu.

Překvapeně zakroutil hlavou. „Fakt jo? To už jsem byl asi namol. Co jsi mi na to řekla?“

Petra se znovu posadila, a když viděla Ivův obličej, ve kterém se momentálně nedalo nic číst, rozhodla se mluvit pravdu. Přesněji řečeno to, co by mu řekla, kdyby byl skutečně přišel.

„Před chvílí jsem ti to říkala…“

„Dál nemluv,“ skočil jí do řeči, „řekla jsi ne.“

„Mám ráda, když chlap promluví na rovinu, ale u tebe nemůže dojít k žádné nápravě.“ Znělo to jako na rodičovském sdružení, ale Petra po tolika létech ve školství už své přízvuky nerozeznávala. „Ty prostě svoje básničky neopustíš a nikdy se nesoustředíš na něco smysluplného.“

„Omyl,“ vykřikl. „Všechno je jinak. Musíš jen chvíli vydržet. Já cítím, že to nebude dlouho trvat a všechno se změní. Byla bys sama proti sobě. Budu boháč a ty budeš mít všechno! Stačí, když se ke mně zase vrátíš.“

„Přestaneš pít, že?“ řekla posměšně.

„Přestanu pít.“

„Přestaneš sázet sportku.“

„Přestanu sázet sportku.“

„To zrovna, za koho mě máš?“ vstala. „Víš, kolikrát jsi tohle slíbil? Stokrát. Tak si nech svý básničky, já si nechám svou školu. I když mám třídnictví. A už s tím nezačínej, rozešli jsme se, tak to respektuj.“

Slovo respektuj jej vrátilo do reality a uvědomil si, že ho bolí hlava. Mluví strašně. Ještě by mohla přidat něco jako napříč školním spektrem, dosáhnout konsenzu, adekvátně to ošetřit… „Co bylo potom?“ zeptal se jí v předsíni.

„Po čem?“ nechápala.

„Chci se dopátrat toho, proč mně chtěl někdo ublížit.“

„Tak to nevím,“ řekla. „Když jsi odcházel ode mne, tak bylo deset hodin. A byl jsi zdravý. Něco jsi měl vypito, to jo, ale nebyla to žádná katastrofa. Třeba tě chtěl někdo okrást nebo tak. Proč by tě jinak mlátil…“

„Jenomže mně nic nechybělo. Nevzal mi hodinky, v peněžence mi zůstaly peníze, to se mi moc nezdá. To nebyla loupež. Ale proč se ptám? Kousek ode mne ležela ta zabitá dívka.“

„Cože?“ vykřikla. „Zabitá dívka? Co to povídáš? Do čeho ses to namočil? Tak se mnou nepočítej, to si nemůžu jako učitelka dovolit.“

„Neblázni, uklidni se, já s tím nemám nic společnýho. Přece bych nezabil ženskou a pak bych nezůstal ležet polomrtvej vedle ní. Jak bych to dokázal?“

„Víš určitě, že jsi neměl komplice?“

„Nevím, ale už mě vyslýchali a nic. Říkám ti, že si nepamatuju deset hodin ze svýho života.“

„Tak to ne,“ šla ke dveřím, „se mnou nepočítej. Možný je všechno, kdo ví, jak to bylo. Dokud se to nevyřeší, tak s tebou nemůžu mít nic společnýho. Příští rok mám být zástupkyní ředitele a nemůžu si dovolit kamarádit s někým, na kom visí stín vraždy. Nechodíme spolu, neznáme se.“

„Ale já nic neudělal,“ bránil se.

„Jak to víš, když nemáš páru, co se deset hodin dělo?“

„Víš to snad ty, ne?“

„Nevím. Když jsi odešel ode mne, měl jsi hlavu v pořádku. Kde jsi byl předtím a potom, nevím.“

„To je škoda,“ posmutněl. „Byla jsi moje poslední naděje. Policajti na mně chtějí nějaké důkazy, ale já žádné nemám. Byli by nejradši, kdybych to vyřešil za ně. Někdo mě zmlátil, div jsem nevypustil duši, a ještě abych si sháněl alibi. Já jsem vážně smolař. Ty básničky mi taky nevzali. Vyšel jsem z redakce a od té chvíle nevím nic. Jako když vypneš počítač. Možná mě přejelo auto, možná jsem padl do oka Ukrajincům…“

„Promiň,“ řekla chladně Petra. „Brácha čeká. Musím jít.“

„Ty mi vážně nepomůžeš?“

„Chceš, abych křivě přísahala? To si zaděláváš na další trestný čin.“

4

Zhodnocení bylo jednoduché. Petru definitivně ztratil. Ocitl se ve stavu, kdy se nemohl soustředit na nic jiného než na své trápení, a z nepřízně osudu zvolna vznikala báseň. Nebyla to ani znělka, ani přísně rytmizovaná sloka, byl to volný verš. Nikdy s ním nepracoval, teď se mu nekompromisně vnutil a Ivo ho s naprostou samozřejmostí přijal.

Kam odešla tvá poraněná lýtka,

Proč mě zase bičuje

Nepřátelská půlnoc

Když zvony mlčí

A já se

Stávám

Kristem

To je odvážné, to je dobré, říkal si v duchu. Odvalený kámen z jeho prsou spadl do tmavé propasti a přišla úleva. Ale, řekl si po chvíli, jako by to psal někdo za mě. Jako bych to opsal. Četl těch sedm řádků několikrát za sebou, líbily se mu čím dál víc, byly slabiku od slabiky hlubší, šly až na dno nejhlubší studny (jak se ujišťoval), ale měly jen jedinou vadu. Vůbec jim nerozuměl. Vůbec nechápal, co napsal. Jako by mu někdo vedl ruku po klávesnici, a když bylo hotovo, neslyšně zmizel, aniž podal vysvětlení. S takovým pocitem neměl žádnou zkušenost. Že by si konečně sáhl na matrici tvoření, že by se mu konečně otevřela brána k múzám a on začal zúročovat vše, co ve svém nitru nastřádal? Proč ne, jednou to přijít muselo.

Jediné, co mu z básně připadalo známé, byla ta lýtka, ale ostatní obrazy ne. Určitě to bude mít co dělat s Petrou, s jeho rozbitou hlavou a určitě i s vraždou, jenomže jaký je ten společný jmenovatel? Nemůže to rozlousknout, když si nic nepamatuje.

Ozval se zvonek u dveří. Petra se vrátila.

„Promiň,“ začala zahanbeně, „na chvíli jsem se pomátla, lhala jsem ti, že jsi byl u mě. Nebyla to pravda. U mě jsi vůbec nebyl. Došlo mi, že bych se do toho mohla zamotat, a to nemůžu potřebovat. Kvůli tomu postupu… no. My dva už spolu nemáme nic společného, takže bych tě prosila, abys mě v žádné výpovědi neuváděl. Jako tvého svědka už vůbec ne. Můžeš mi to slíbit?“

„Proč ne, když jsem u tebe nebyl, tak proč bych o tobě mluvil?“

„Tak, tak, to jsem měla na mysli.“

„Z jakého důvodu jsi to tvrdila?“

„Zapomeň na to.“

„To nemůžu.“

„Tak dobře,“ rezignovala, „chtěla jsem vědět, jestli jsi opravdu ztratil paměť. Promiň, je to profesní deformace. Toho už se nezbavím. Každý týden se objeví nejméně jeden žák, který ztratí paměť, nemá úkoly, zapomene přijít do školy a tak. Za každou cenu shánějí nějaké výhody. A člověk to sem tam projektuje i do… do civilu, abych tak řekla. Tak proto.“

„Jo, je mi to jasný. Můžeš se spolehnout, že o tobě nepadne ani slovo.“

„Díky. Já jsem přesvědčená, že se z toho dostaneš bez úhony a že vraha té dívky rychle vypátrají. Bylo by to strašný nepotrestat takovýho zloducha. Kdyby to bylo na mně, tak by doživotně dýchal jenom cezený vzduch. A to by si mohl pískat, že zrušili trest smrti.“

„Jaký je to vzduch?“ zeptal se Gram.

„Cezený přes vězeňské mříže.“

Ražení na uhelném předku (přesně uprostřed jeho lebky) nepřestávalo. Jenomže zamilovaný člověk (což Ivo byl) nerozpozná štrúdl od letadla a donekonečna pokouší štěstí.

„Něco ti přečtu,“ přehodil výhybku jejich rozhovoru a zarecitoval Petře báseň, která vznikla před několika minutami. „Co ty na to?“ zeptal se, když skončil.

„Krásná,“ přesto se tvářila, jako když u pokladny v supermarketu zjistí, že nemá peněženku ani platební kartu.

„O čem to je?“

„To právě nevím.“

„Škoda. Byla by ještě krásnější.“

„Možná se to nějak týká mého úrazu a té nešťastné dívky. Ale skutečné obrysy toho příběhu nevidím. Čtu si ji a je mi, jako bych odcházel do hluboké noci. To je nejspíš moment, kdy jsem dostal tou plastovou trubkou (jak oni alespoň tvrdí) a začal jsem ztrácet vědomí.“

„Nezlob se, s tím já vážně nechci nic mít. Hlavně klid,“ utěšovala ho. „Paměť se ti vrátí. Chce to jen trochu času. Tak já půjdu. Brácha pořád čeká.“

„Jak chceš. Ale nic mu neuteče, když nemá práci.“ Jenomže Petra neodešla, neboť se opět rozezvučel zvonek a před dveřmi stál poručík Dolák. Petra zmizela ve vedlejším pokoji.

„Omlouvám se, ale povinnost je povinnost. Přišel jsem se zeptat, jestli jste si přece jenom něco nevybavil. Už je to pár dní, třeba vám čas trochu poodhrnul roušku zapomnění,“ dodal básnivě a ironicky zároveň.

Ivo se rozčílil, neboť naprosto odmítal, aby partu s mlaty v jeho mozku řídila kriminálka. Kdykoliv se poručík objevil, parta rubala jak vzteklá. „Podívejte se, pane poručíku, já nevím, co si ode mne pořád slibujete. Nic jsem neviděl, pořád si na nic nepamatuju, tak se nezdržujte a pátrejte jiným směrem. A řeknu vám rovnou, já s tím nechci mít nic společného. A prozradím vám ještě jedno tajemství. Já nesnáším detektivky, thrillery a podobnou literární veteš. A to se nezmění, tak buďte prosím od té lásky a už mě nekontaktujte. Přece nemůžete, proboha, vést pátrání jedním směrem.“

Poručík se pořád usmíval.

„Musím se chytat každého stébla.“

„A nechci vystupovat v detektivce!“ dodal odhodlaně Gram.

„Copak nechápejte, že jste pořád náš jediný svědek? Kde mám pátrat, když žádná pořádná stopa neexistuje?“

„Co třeba u té zavražděné, ne? Měla rodiče, kluka, chodila někam do školy nebo do práce. Někdo ji měl rád, někdo ji nenáviděl, sem tam se rozešla s klukem. To všechno můžou být důležité motivy.“

„Máte pravdu, my to taky děláme, ale všechno je zatím bezvýsledné.“

„A já to mám zachránit, jo? Já, kterej jsem měl bejt nebožtík, jako ta nebohá. To je bezvadný.“

„Snažil jste si vzpomenout?“

„Vzpomínal jsem, až se ze mě kouřilo. Milý pane, mě už nebolí hlava, mně tam rubou Sakmarovci, jestli si na ty úderníky ještě vzpomínáte. A nic.“

„Tak vidíte.“

„Moment, něco přece,“ vzpomněl si Gram a sedl k počítači. „Z toho úsilí vznikla báseň. Nic zvláštního, to se básníkům stává. Ale je to důkaz, že mi na tom záleží a že jsem se neflákal.“

„Mohl bych si ji přečíst?“ okamžitě zareagoval kriminalista.

„Prosím,“ vytiskl stránku s básní. „Je vaše. Je krátká, moc vás to nezdrží.“

Poručík přelétl báseň a řekl: „Poslechněte, to není špatné. Já bych to takhle nikdy nenapsal… Co například myslíte tím, že se stáváte Kristem?“

„To jsou volné asociace. Musí se dotvořit v myšlenkách vnímatele. Vy si pod tím třeba můžete představit, že jste dostal k Vánocům letadlo a letíte do oblak – tam se řece dá potkat Kristus, ne? Vážně musím odpočívat, na shledanou. Bolí mě hlava. Jestli mi nedáte pokoj, tak nebudete mít žádného svědka. Zemřu ještě před procesem.“

„Dobře, ještě slovíčko. Ty roztržený punčochy jsou jasný, to už jsme si vysvětlili, ale jak vás může bičovat nepřátelská půlnoc? Tady se nemám čeho chytit.“

„Nevím. Ale snad se to stalo v noci. Tak se mi tam asi vnutila ta tma.“

„Asi,“ přisvědčil, „ale stejně, kam na to chodíte, to nevím. Vy musíte mít mimořádné nadání.“

„Děkuju. Jděte to říct do Literární revue. Sedí tam v redakci nějaký Pálka. V životě nic nenapsal, ale v poezii se vyzná jako čert. Jsou holt lidi, kteří umějí psát, a jsou lidi, kteří umějí číst.“

„Mně se zdá, že ta půlnoc, co vás jako bičuje, že to může být nějaký zápas. Já chápu, že to je básnická licence, ale když si to my, obyčejní smrtelníci, a policajti zvlášť, vyložíme, tak to může být chlap proti chlapovi. Co vy na to?“ Gram se posadil ke stolu a hlavu si dal do dlaní. Pak se obrátil na poručíka. „Toho Čapka nemůžete brát tak vážně. Ta básnička v té jeho povídce je fantastický nápad, jak oživit policejní povídku, ale nic víc. Když básník napíše báseň, čert ví, co ho vlastně všecko inspiruje. Ale vůbec to neznamená, že by se to mohlo přidat do policejní složky jako důkazní materiál. Asi jsem to psal pod tím vlivem, ale to je všechno, co se z toho dá vykoumat.“

„No, jo. Máte asi pravdu,“ řekl poručík a pomalu odcházel. „Jenom bych přece ještě… kdyby vás napadla nebo jste si vzpomněl na sebemenší hloupost, prosím vás, nevěřte, že je to hloupost, a okamžitě žhavte telefon nebo mobil. Jinak to budeme muset odložit a vznikne z toho pomníček. A to bych nerad. Tý holce bylo devatenáct. Víte, co to znamená? Tragédie, hrůza. Na shledanou.“

„Chudáčku,“ vyšla z ložnice Petra. „On ti nedá pokoj. Má na to vůbec právo, když jsi ve stavu nemocných?“

„Právo, neprávo, prostě to dělá. Já mu rozumím, vždyť je to hroznej zločin.“

„Poslechni, jestli si ten policajt nakonec nemyslí, že jsi tu holku zabil ty. Ono jim to v hlavě pochoduje trochu jinak než civilistům.“

„Myslím, že ne. Někdo ji bodl přímo do srdce. Zbraň se nenašla. A já sám byl skoro mrtvej. Jak bych to moh‘ dokázat?“

„Klidně,“ nezaváhala Petra. „To máš tak málo fantazie?“

„Násilí se přímo štítím.“

„Potkali jste se někde v hospodě. V parku ses na ni moh‘ sápat a…“

„Proč bych to dělal? To není můj styl.“

„Styl, styl. My jsme se rozešli a ty jsi potřeboval ženskou. Ona nechtěla, ty ses rozzuřil a bodnul jsi ji. A je to.“

„A pak jsem se přizabil vodovodní trubkou, co? Bezvadný. Jsi češtinářka, ale detektivky bys psát nemohla. Zbraň se nenašla, já nebyl ani od krve, kromě svojí. To vůbec nefunguje.“

„Funguje. Ona pochopitelně křičela. Přiběhl chlapík, který to slyšel, bránil ji nějakou tyčí, párkrát tě majznul, a když viděl, že jsi mrtvej, tak raději zmizel. Proto jsi to přežil.“

Gram žasnul.

„Ty si snad přeješ, abych to udělal.“

„Vůbec ne, já s tím nechci mít nic společného, jenom ti říkám, rychle si na něco vzpomeň, protože alibi nemáš. I když si to myslíš.“

„Co když to bylo jinak?“

„Mně je to jedno. Ahoj.“

„Počkej,“ zastoupil jí cestu. „Co když si vymýšlím? Co když si moc dobře pamatuji, kdo mě praštil tyčí? No?“

„Tak to řekni policajtům,“ snažila se ho odstrčit, „já už nemám čas.“

„Vážně jim to mám říct?“

„Jo.“

„I to, že jsi mě praštila ty?“

„Co? Nenech se vysmát, vtipálku. A pusť mě, mám hodinu.“

„Jak jsi to udělala s tou holkou, to nevím, ale mě jsi pravděpodobně sledovala, protože ses na té cestě zčista jasna objevila. Byl jsem opilej, ale když jsem tě viděl, měl jsem velikou radost. Svět se projasnil, i když byla tma. To víš, o Velkém pátku se dějí věci. Kleknul jsem před tebou, roztáhl jsem ruce, jako Kristus, objal jsem tvé nohy a vtom blesk z čistého nebe. Všude barvy jak na velikonočních vajíčkách. To byla ta vodovodní trubka.“

„Mizerná fantazie, básníku. Proto ty trvalé publikační nezdary. Být policajtkou, tak spíš uvěřím, že ses zbláznil a mluvíš z cesty. Víš, jaká je pravda? Že na Velký pátek jsem byla s jedním pánem v Písku, má chatu u Otavy. Takže jsem si mohla těžko odskočit do parku, praštit tě vodovodní trubkou a prchat zpátky k Otavě. Souhlasíš?“

„Uznávám,“ řekl Gram, „jenom jsem ti chtěl naznačit, že bych si moh‘ vymyslet cokoliv, stejně jako ty.“

„Ale musel bys to dělat lépe, pravdivěji.“

„Na druhý pokus by se to třeba podařilo.“

Petra otevřela dveře a řekla: „Ale když tě tak poslouchám, nemůžu se zbavit dojmu, že v tom nějak lítáš. Nemám pravdu?“

„Lítám? Proč já?“

Petra už neodpověděla a zavřela dveře.

5

Ve vinárně Špejchar se postavila k baru (nechtěla si sednout, aby nevzbudila dojem, že loví pány) a zeptala se barmanky: „Nepamatujete si, jestli tu minulý pátek večer neseděl pan Gram?“

„Pamatuju. Seděl.“

„Opil se?“

„Když spadl podruhé z barové stoličky, odmítla jsem mu nalít. Proč se ptáte?“

„Byla jsem jeho… známe se, chápete?“

„Jasně. Ale jestli máte strach, že tu byl s nějakou ženskou, tak to ne. Celý večer seděl sám. Pořád si stěžoval, že ho nikdo nechápe, a takový ty řeči. Neotiskli mu nějaký básničky nebo co. Nám tu sedá tolik básníků a spisovatelů, že už ty jejich kecy nevnímám. Vím z toho akorát, že jim ubližuje celý svět.“

„Opravdu s ním neseděl třeba nějaký chlap? Nebo nějaká žena, nebo třeba mladá holka? Mně to můžete klidně říct, my už spolu nemáme nic společnýho.“

„Odcházel sám. Čestný pionýrský. Celý večer se s nikým nebavil.“

Přemýšlela, na co by se tak mohla ještě zeptat, ale žádná záludná otázka, po které by se barmanka prořekla, ji nenapadala. Mnohokrát přečetla doporučenou školní četbu pro druhý stupeň základní školy, ale detektivka tam nebyla. Siréna, Robinsonka a jiné bestselery inspiraci nenabízely.

„Něco provedl, nebo opravdu jen žárlíte?“ troufla se zeptat barmanka.

„Před pár dny ho pustili z nemocnice. Je stoprocentní, že když odešel od vás, tak se ho pokusil někdo zabít.“

„Zabít? Dejte pokoj. Vážně?“

„Naprosto.“

„Tedy to je věc,“ řekla barmanka téměř uznale, „vraždu jsme tu ještě neměli. Takže vy jste od policie?“

„Ne. Já jsem učitelka.“

„Učitelka?“ podivila se víc než nad pokusem vraždy.

„On je kolega? Nemajznul ho nějaký repetent? To se stává.“

„Není učitel. Pracuje v pneuservisu. A zároveň je básník. Já vím, že to nejde moc dohromady, ale svět je plný paradoxů.“

„Řešíte to soukromě, jo?“

„Naprosto.“

„Tak si dejte pozor, ať se do něčeho nezapletete. Starejte se o dětičky a noční život nechte policajtům, ti jsou v tom honěni víc než učitelky. Buďte ráda, že je živej.“

„Máte pravdu. Tak vám děkuji,“ řekla Petra a odcházela. Když byla u dveří, barmanka ji přivolala zpět.

„Jestli vás to tak zajímá, ještě jsem si na něco vzpomněla.“

Petra se posadila na stoličku. „Dejte nám dvakrát to, co pijete vy.“

„Fernet s tonikem,“ odpověděla barmanka. „Ono se to tu moc nepije, dávají si tady dražší pití, ale když to lížu celý večer, tak mi to neublíží.“

„Tak dvakrát,“ řekla Petra a čekala, co jí barmanka sdělí. Jenomže barmanka si dala zřejmě za úkol prozradit jí všechny přednosti fernetu.

„Je to tedy docela hořký, ale nelepí se po tom jazyk. A ta výsledná chuť je hořkosladká. Já vám řeknu, že by bylo stokrát lepší, kdyby se tohle pití považovalo za orgasmus a ten pravej orgasmus, kterej prakticky neznám, za pohádku před spaním. Vy orgasmus znáte? To je fuk, až se napijete, tak poznáte, že jste se doteďka dost mýlila.“ Podle toho, jak u ní narůstala sdílnost, se dalo lehce odhadnout, že dnešní večer už měla několik orgasmů za sebou.

„Tak na co jste si vzpomněla?“ zeptala se už trochu netrpělivě.

„Dobře, takže… Já nevím, ona to bude asi blbost, ale ve dvanáct hodin, tyhle hodiny právě bily, a bijí dost nahlas, aby si každej uvědomil, že na zaplacení mu zbývá poslední hodina, vstoupili dva mladíci a jedna holka. Ať jim každýmu bylo devatenáct, dvacet… víc ne. Kdyby se chodilo ještě na vojnu, tak by ti kluci byli někde v Seredi nebo v Žatci…“

„Co měla ta holka na sobě?“ zeptala se naléhavě Petra.

„Nějakou sukni, nebo co…“

„Punčochy, nebo punčocháče?“

„No, paní učitelko,“ usmála se barmanka, „vidím, že vy jste zastánce klasické předehry. To se přece nedá poznat. Od baru je to dobrých deset metrů.“

„A jak vypadali ti kluci?“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Věnování

Velký pátek

1

2

3

4

5

Může za to Božena Němcová a já

Bitva na hoře Blaník