Daniel Goleman

POZORNOST

Skrytá cesta k dokonalosti

Copyright © 2013 by Daniel Goleman.

All rights reserved.

Podle anglického originálu Focus: The Hidden Driver of Excellence vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2014. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Jan Melvil

Odpovědná redaktorka Vendula Kůrková

Odborná korektura Jaroslav Chýle

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Vít Šebor, Ivan Ondřej Straka

Obálka Tomáš Baránek

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz | zaklady-mindfulness.cz | jidlonaprvnimmiste.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-pozornost]

[Errata hlaste na nelibisemi@melvil.cz]

© Jan Melvil Publishing, 2014

ISBN 978-80-87270-93-6

Pro blaho generace, která má přijít

1

NENÁPADNÁ SCHOPNOST

Sledovat firemního detektiva Johna Bergera pozorujícího zákazníky chodící sem a tam v prvním patře obchodního domu v Upper East Side na Manhattanu je jako sledovat samu pozornost v akci. V nenápadném černém obleku, bílé košili a červené vázance se John s vysílačkou v ruce neustále pohybuje a přenáší pohled z jednoho zákazníka na druhého. Je „očima obchoďáku“.

Má nesmírně obtížný a zároveň znepokojující úkol. Na jeho poschodí se v každou denní dobu pohybuje minimálně padesát zákazníků – přesouvají se od jednoho pultu se šperky k druhému, pozorně si prohlížejí šátky navržené samotným Valentinem Garavanim a probírají se luxusními pouzdry na všechno možné se značkou Prada. Zatímco se zabývají zbožím, John se zabývá jimi.

Tančí valčík mezi nakupujícími – je to takový Brownův pohyb. Po několik vteřin stojí u pultu s peněženkami, oči přilepené na možném provinilci, potom se rychle přemístí ke dveřím, odkud má dobrý přehled, načež zase vklouzne do rohu, kde mu vyvýšené místo dovoluje nenápadný výhled na trojici, která vypadá poněkud podezřele.

Zatímco kupující vidí jen nabízené zboží, aniž jsou si vědomi, že jsou pod dohledem Johnova slídivého oka, on pozorně sleduje všechny zákazníky na svém patře.

V Indii mají rčení: „Když kapsář potká svatého, jediné, co vidí, jsou jeho kapsy.“ To, co by viděl John v jakékoli tlačenici, jsou právě kapesní zloději. Jeho upřený pohled přejíždí místností jako světlomet. Občas si představuji jeho obličej s jedním obrovským okem připomínajícím kyklopy. John je ztělesněné soustředění.

Po čem pátrá? „Je to způsob, jakým pohybují očima,“ prozradil mi John, „nebo nějaký pohyb jejich těla.“ To mu napovídá, kdo má v úmyslu krást. Také kupující ve skupince nebo osoba provinile se rozhlížející kolem sebe. „Dělám to už tak dlouho, že ty náznaky zkrátka poznám.“

Zaměří-li se John na jednoho nakupujícího z padesáti, nejenže dokáže nevnímat zbývajících čtyřicet devět zákazníků, ale dokáže vytěsnit i všechno ostatní – koncentrace v moři rozptylování.

Takové panoramatické vnímání střídající se s neochabující ostražitostí k neklamným, i když řídkým signálům vyžaduje několik typů pozornosti. Nepřetržitou pozornost, postřeh, orientaci a schopnost to vše najednou zvládnout. Základem každého z těchto typů pozornosti je jiné propojení mozkových okruhů a každý typ představuje jeden ze základních duševních nástrojů.[1]

Johnovo nepolevující pátrání po neobvyklých jevech představuje jednu z hlavních stránek pozornosti, které byly a jsou předmětem vědeckého zkoumání. Výzkum toho, co nám pomáhá zůstávat bdělými, začal již během druhé světové války a byl hnán potřebou udržet operátory radarů celé hodiny plně ve střehu.

Vzpomínám si na návštěvu výzkumného pracovníka, který byl za studené války pověřen Pentagonem, aby studoval schopnost lidí zůstat v pohotovosti i při deficitu spánku trvajícím tři až pět dnů – podle tehdejšího odhadu by právě takovou dobu potřebovali zůstat vzhůru důstojníci schovaní během třetí světové války v bunkru. Naštěstí jeho pokus nikdy nebylo nutné testovat v podmínkách tvrdé reality. Nicméně došel k povzbudivému zjištění, že dokonce i po třech a více nocích beze spánku byli lidé schopni udržet si plnou pozornost, byli-li dostatečně motivováni (pokud ne, okamžitě usínali).

V posledních letech věda zabývající se pozorností pokročila daleko za hranice zkoumání bdělosti. Vědecky se potvrzuje, že dovednosti v této oblasti určují, jak úspěšně se vypořádáváme s jakýmkoli úkolem. Jsou-li málo vyvinuté, vedeme si nevalně, jsou-li rozvinuté, můžeme podávat výjimečné výkony. Už to, jak jsme pohotoví v běžném životě, závisí na této nenápadné dovednosti. Souvislost mezi soustředěním a vynikajícími výkony zůstává po většinu času skryta, ovlivňuje ale téměř vše, o co se snažíme.

Pozornost je součástí mnoha duševních operací. Mezi ně patří porozumění, paměť, učení, vnímání vlastních pocitů a jejich příčin, čtení emocí druhých a také bezproblémová interakce. Odhalení tohoto neviditelného faktoru efektivity nám umožňuje uvědomit si výhody zlepšování této duševní schopnosti a také lépe pochopit, jak zlepšení docílit.

Optický klam naší mysli způsobuje, že zaznamenáváme až konečné výstupy pozornosti (naše dobré a špatné nápady, významné mrknutí či slibný úsměv, vůni ranní kávy), aniž bychom si všimli jí samotné.

Jak si budeme v životě počínat, záleží z velké části na pozornosti ve všech jejích podobách a projevech – přesto představuje nedoceňovanou část naší mentální výbavy. Cílem této knihy je posvítit si pořádně na tuto obtížně postižitelnou a podceňovanou schopnost a na její ústřední roli ve snaze o prožití plnohodnotného života.

Naše cesta začíná zkoumáním některých základních aspektů pozornosti. Johnova bdělá ostražitost je jenom jedním z nich. Kognitivní věda má široký záběr studia pozornosti, zkoumá schopnosti koncentrace, selektivní pozornosti a otevřené pozornosti, ale také to, jak naše mysl účinně využívá pozornosti vnitřně při kontrole a řízení duševních pochodů.

Schopnosti důležité pro přežití jsou vystavěny na těchto základních mechanismech duševního života. Jedním z nich je sebeuvědomění (self-awareness), jež umožňuje sebeřízení (self-management). Pak je to empatie, která je základem pro fungování ve vztazích. Tyto dvě dovednosti jsou potom základem emoční inteligence. Jak ještě uvidíme, nezvládání těchto dovedností škodí jak v životě, tak v kariéře, zatímco jejich ovládnutí prohlubuje pocit naplnění i životní úspěch.

Systémová věda jde ještě dále za zmíněné sféry psychologie – rozšiřuje naše zorné pole a naladí nás na vnímání složitých systémů, jimiž je definován a omezen svět, ve kterém žijeme.[2] Takové snahy o zaměření se na obecnější skutečnosti jsou výzvou – náš mozek nebyl totiž stvořen pro takový úkol, proto se cítíme být zmatení. Nicméně širší systémové uvědomění nám může pomoci uchopit fungování organizací, ekonomiky či globálních procesů udržujících život na této planetě.

Vše lze ale zjednodušit na prostou trojici: vnitřní soustředění, vnější soustředění (na druhé) a soustředění na obecnější skutečnosti. Pro plnohodnotný život je nezbytná obratnost ve všech třech rovinách. Z laboratoří a z vysokoškolského prostředí, kde se zabývají neurovědou, naštěstí přicházejí dobré zprávy – byly zjištěny způsoby, jak lze tento životně důležitý „mentální sval“ posilovat. Pozornost se do značné míry chová jako sval – užíváte-li ji málo, může atrofovat, budete-li ji používat správně, bude růst. Chytře zvolené cvičení může rozvíjet a zlepšovat funkci tohoto svalu, a dokonce i rehabilitovat funkci mozku strádajícího kvůli nedostatku soustředění.

A jsou to zejména lídři, lidé ve vedoucích pozicích, kteří v zájmu konkurenceschopnosti potřebují mít všechny tři druhy soustředění v perfektní rovnováze. Vnitřní soustředění nám umožňuje vnímat naše intuitivní myšlenky a hodnoty, kterými se řídíme, a činit lepší rozhodnutí. Soustředění se na druhé prohlubuje naše vztahy s lidmi, s nimiž se v životě setkáváme. A vnější soustředění nám napomáhá úspěšně proplouvat vnějším světem. Lídr, který nevnímá svůj vnitřní svět, bude jako loď bez kormidla. Ten, kdo zas bude slepý vůči světu ostatních, bude bezradný. A ti, kteří nebudou schopni vnímat širší souvislosti, v jejichž rámci působí, budou tápat s klapkami na očích.

Nejsou to ale jen lídři, kdo těží z rovnováhy tří druhů soustředění. Všichni žijeme ve vysoce rozptylujícím prostředí plném napětí, protichůdných cílů a také lákadel moderního způsobu života. Všechny tři typy pozornosti nám mohou být nápomocné při hledání rovnováhy, ve které můžeme být nejen šťastní, ale i produktivní.

Pozornost (anglicky attention z latinského attendere – sahat po něčem) nás spojuje se světem, tvaruje a určuje naši zkušenost. Kognitivní neurovědci Michael Posner a Mary Rothbartová tvrdí: „Pozornost skýtá aparát, který je základem našeho uvědomění si světa a vědomého usměrňování našich myšlenek a pocitů.“[3]

A Anne Treismanová, uznávaná veličina ve zkoumání pozornosti, zase poznamenává, že způsob, jakým používáme svou pozornost, určuje, co vidíme.[4]

Případně, jak pronesl mistr Yoda z Hvězdných válek: „Vaše realita je to, na co zaměříte pozornost.“

OHROŽENÝ OKAMŽIK V LIDSKÉM ŽIVOTĚ

Dívenka, která svou výškou sahala mamince sotva do pasu, objala mámu a vší silou se jí držela. Pluly na převozním člunu na ostrov, kam se obvykle jezdí na prázdniny. Matka však nijak nereagovala, dokonce se zdálo, že si děvčátka nevšímá. Po celou dobu se totiž zaujatě věnovala svému iPadu.

Něco podobného se opakovalo o pár minut později, když jsem se ocitl v taxi-mikrobusu spolu s devíti příslušnicemi nějakého zřejmě univerzitního sesterstva, které se toho večera vydaly na víkendový výlet. Jakmile se posadily, v minutě se v temném prostoru dodávky rozsvítila tlumená světla iPhonů či tabletů. Vedly spolu nesouvislý hovor, zatímco svou pozornost věnovaly zprávám či příspěvkům na Facebooku. Většinou ale panovalo ticho.

Lhostejnost té matky a ticho panující mezi mladými ženami jsou příznaky jevu, kdy se technika zmocňuje naší pozornosti a narušuje naše vztahy. V roce 2006 se do našeho slovníku dostalo slovo pizzled, což je kombinace slov puzzled a pissed (zmatení a mimořádně naštvaní). Mělo vyjadřovat pocit, který prožívali lidé, když osoba, v jejíž společnosti byli, vytáhla svůj mobilní telefon BlackBerry a začala mluvit s někým jiným. Tehdy se lidé v takových chvílích cítili ukřivděni a pohoršeni. V dnešní době je to normální.

Mladí lidé, náctiletí, předvoj naší budoucnosti, jsou hlavním hybatelem tohoto trendu. Na začátku tohoto desetiletí se počet textových zpráv odeslaných teenagery měsíčně vyšvihl až na 3 417, což je dvojnásobná hodnota oproti stavu před několika lety. Mezitím se výrazně snížil čas, který tráví telefonováním.[5] Průměrný americký teenager obdrží a odešle více než sto textových zpráv denně – asi deset každou hodinu své bdělosti. Už jsem viděl i děcko, které psalo zprávu během jízdy na kole.

Jeden z mých přátel mi vyprávěl: „Navštívil jsem nedávno několik příbuzných v New Jersey a jejich děti měly veškerá elektronická zařízení, na něž si člověk dokáže vzpomenout. Jediné, co jsem z dětí viděl, byly šešulky jejich hlav. Nepřetržitě se dívaly na své iPhony a zjištovaly, kdo jim poslal zprávu či co je nového na Facebooku. Případně byly ponořené do nějaké videohry... Vůbec nevnímají, co se děje okolo nich, a jsou naprosto bezradné, mají-li s někým i jen krátce konverzovat.“

Dnešní děti vyrůstají v nové realitě, kdy jsou vnímavější vůči přístrojům než vůči lidem, a tak tomu ještě nikdy v dějinách nebylo. Je to znepokojující hned z několika důvodů. Za prvé se ta část dětského mozku, která je zodpovědná za city a společenské interakce, učí z kontaktu a rozhovorů s každým, s kým se dítě v průběhu dne setká. Tyto interakce vytvářejí soustavu mozkových propojení. Méně hodin strávených s lidmi – a více času věnovaného zírání na monitor – předznamenává určitý nedostatek.

Pobyt v digitálním světě krátí čas, kdy se ocitáme v přímém styku se skutečnými lidmi, který nám zprostředkovává možnost naučit se „číst“ neverbální komunikaci. Lidé, kteří se narodili do nového digitálního světa, si mohou počínat zručně s klávesnicí, zároveň ale mohou být zcela bezradní, dojde-li na schopnost porozumět chování druhého člověka tváří v tvář a v reálném čase – zejména mají problém pochopit úžas ostatních, když se uprostřed hovoru s nimi odmlčí, aby si přečetli nějakou textovou zprávu.[6]

Jistý student vysoké školy se mi svěřil, že pozoruje osamělost a izolovanost, provázející účastníky virtuálního světa tweetů, neustálého aktualizování statusů či „zveřejňování obrázků vlastní večeře“. Všímá si, že jeho spolužáci ztrácejí schopnost konverzovat, natož vést hlubší rozhovory, které jindy tak obohacují roky strávené na vysoké škole. Jak říká, „žádné narozeniny, koncert, posezení v hospodě či večírek vám nepřinese potěšení, dokud se z něj na chvíli nevzdálíte“ – to aby mohl být i váš digitální svět okamžitě informován o tom, jak dobře se bavíte.

Pak je tu jakési jádro pozornosti – kognitivní sval umožňující nám sledovat nit nějakého příběhu, dokončit úkol, učit se nebo tvořit. Jak ještě uvidíme, nekonečné hodiny, které mladí lidé tráví zíráním na monitory, jim mohou svým způsobem napomoci dosáhnout specifických poznávacích dovedností. Existují však obavy a vynořují se otázky, nemohou-li právě takto strávené hodiny vést k nedostatečnému rozvinutí klíčových duševních schopností.

Jedna učitelka z osmé třídy mi vyprávěla, jak po mnoho let vedla žáky svých tříd k tomu, aby četli jednu konkrétní knihu, a to Mytologii od Edith Hamiltonové. Její studenti údajně tu knihu milovali – a to ještě asi tak v době před pěti lety. „Pak jsem si ale začala všímat, že děti už nejsou tak nadšené – dokonce ani ti nejschopnější,“ sdělila mi. „Říkají, že čtení je příliš obtížné, věty prý jsou moc složité, a trvá jim velmi dlouho, než přečtou jednu stránku.“

Uvažovala o tom, zda schopnost jejích studentů číst není poněkud otupena krátkými kostrbatými sděleními textových zpráv. Jeden student se jí přiznal, že v minulém roce strávil dva tisíce hodin hraním videoher. Takže učitelka dodává: „Je obtížné učit pravidla používání čárek, máte-li konkurovat světu her, jako je World of WarCraft.“

Jako extrémní případy lze zmínit Tchaj-wan, Koreu a další asijské země, kde je závislost na internetu mezi mladými lidmi – spojená s hraním her, se sociálními sítěmi a s virtuální realitou – považována za národní krizi veřejného zdraví způsobující izolaci mladých. Okolo osmi procent Američanů ve věku mezi osmi a osmnácti lety věnujících se intenzivně hraní her patrně splňuje kritéria psychiatrické diagnózy pro závislost. Zkoumáním jejich mozku v průběhu hraní se odhalují změny v nervovém systému odměn, podobné těm, které se objevují u alkoholiků a uživatelů drog.[7] Občas slýcháme hrůzostrašné příběhy o závislých hráčích, kteří prospí celý den a hrají hry celou noc a jen málokdy je přeruší, aby se najedli nebo provedli očistu – dokonce se dopouštějí násilí vůči členům rodiny, kteří se jim v takovém chování snaží bránit.

Autentické vztahy vyžadují nedělenou pozornost – vzájemné soustředění. Potřeba vyvinout úsilí k dosažení takových lidských okamžiků ještě nikdy nebyla větší – s ohledem na oceán rozptýlení, kterým musíme proplouvat.

OSLABOVÁNÍ POZORNOSTI

Důsledky poklesu pozornosti lze ovšem pozorovat i mezi dospělými. Citujme povzdech zástupce reklamního oddělení jedné velké rozhlasové sítě v Mexiku: „Před několika málo lety jste pro svou prezentaci pro reklamní agenturu mohli vytvořit pětiminutové video. Dnes je musíte zkrátit na minutu a půl. Pokud do té doby nezaujmete, všichni si začnou kontrolovat příchozí poštu.“

Jeden vysokoškolský profesor zabývající se filmem se mi svěřil, že čte životopis jednoho ze svých oblíbenců – legendárního francouzského režiséra Françoise Truffauta. Dodává však: „Nedokážu přečíst víc než dvě stránky za sebou. Zachvátí mě nepotlačitelné nutkání být online a podívat se, jestli nemám nový e-mail. Zdá se mi, že ztrácím schopnost udržet si soustředění na cokoli významného.“

Neschopnost odolat nutkání podívat se na e-mail nebo na Facebook namísto toho, abychom se soustředili na osobu, která k nám mluví, vede k tomu, co sociolog Erving Goffman – mistrovský pozorovatel společenské interakce – nazval gestem „vytracení“, které sděluje druhé osobě, že „mě nezajímá“, co se odehrává právě teď a tady.

Již v roce 2005 na třetí konferenci All Things D(igital) odpojili pořadatelé bezdrátový přístup k internetu v hlavním sále kvůli záři z laptopů, která naznačovala, že posluchači se plně nesoustředí na dění na pódiu – byli jakoby nepřítomní. Tento stav popsal jeden z účastníků konference jako „nepřetržitou částečnou pozornost“, tedy stav duševního rozmlžení, způsobeného jednak zahlcením informacemi ze strany řečníků a dalších lidí v sále, jednak tím, čemu se věnovali na svých laptopech.[8] Ve snaze bojovat s takovým částečným soustředěním je dnes na některých pracovištích v Silicon Valley zakázáno používat během pracovních setkání laptopy, mobilní telefony i další nástroje digitální komunikace.

Manažerka jednoho nakladatelství se mi přiznala, že nepodívá-li se po nějakou dobu na svůj mobil, přepadne ji následující pocit: „Měl by zadrnčet. Už dlouho jsem nedostala textovku,“ a dodává: „Vím, že není správné se dívat na telefon, když jste ve společnosti druhého, je to ale návykové.“ Proto uzavřela s manželem dohodu: „Když se vrátíme domů z práce, odložíme telefony do zásuvky. Nechám-li si ho u sebe, prožívám napětí. Jednoduše ho musím zkontrolovat. Teď se však snažíme být více přítomni jeden pro druhého. Povídáme si.“

Naše soustředění neustále svádí boj s rozptylováním, ať už způsobeným vnitřními nebo vnějšími popudy. Otázkou je, kolik nás naše rozptylování stojí. Manažer jisté finanční firmy mi řekl: „Když si uvědomím, že se mé myšlenky během pracovní schůzky někam zatoulaly, napadne mě, o kolik příležitostí jsem právě v tu chvíli přišel.“

Mému známému lékaři přiznávají někteří pacienti, že aby nezaostávali v práci, „předepisují si sami“ léky na poruchu pozornosti či na potlačení narkolepsie[9]. Jeden právník se mu svěřil: „Pokud si tohle nevezmu, nedokážu číst smlouvy.“ Kdysi bylo pro pacienty v takových případech nezbytné, aby lékař před vydáním předpisu určil diagnózu; teď se však podobné léky staly běžným prostředkem pro zvýšení výkonu. Rostoucí počet mladistvých do 20 let předstírá poruchy pozornosti ve snaze získat přístup ke stimulantům a volí tak chemickou cestu k pozornosti.

Konzultant Tony Schwartz poskytující lidem ve vedoucích pozicích rady, jak nejlépe využívat vlastní energii, se mi svěřil: „Vedeme lidi k tomu, aby si více uvědomovali, jakým způsobem využívají pozornost – a zde mají vždy slabá místa. Pozornost je nyní tím, co nejvíc trápí naše klienty.“

Nápor příchozích dat vede k nedbalé zkratkovitosti, jako je třídění e-mailů jen podle předmětu, přeskakování hlasových zpráv a letmé „čtení“ obsahu důležitých zpráv a poznámek. Není to jen tím, že jsme si ohledně pozornosti vyvinuli neefektivní návyky, ale také tím, že objem zpráv nám ponechává příliš málo času zamyslet se nad jejich významem.

Toto všechno předvídal už v roce 1977 nositel Nobelovy ceny ekonom Herbert Simon. Psal tehdy o nadcházejícím světě bohatém na informace a varoval, že to, co informace spotřebovávají, je „pozornost jejich příjemců. Bohatství informací přináší tudíž ochuzení pozornosti“.[10]

ČÁST I

ANATOMIE POZORNOSTI

2

ZÁKLADY

Jako teenager jsem si navykl během dělání domácích úkolů pouštět si smyčcové kvartety Bély Bartóka (připadaly mi sice lehce kakofonní, ale přesto se mi líbily). Potlačení vnímání nelibozvučných tónů mi jakýmsi způsobem pomáhalo soustředit se třeba na chemickou rovnici pro hydroxid amonný.

O mnoho let později, když jsem těsně před uzávěrkou psal články pro New York Times, jsem si vzpomněl na dřívější návyk nevnímat Bartókovu hudbu. V New York Times jsem své články potil uprostřed vědeckého oddělení, které bylo tehdy v místnosti o velikosti školní třídy. Byly tam napěchovány stoly asi tak pro tucet vědeckých novinářů a ještě pro půl tuctu editorů.

Místnost vždy hučela podobně nelibozvučně jako Bartókovy skladby. Vedle vás se třeba o něčem bavili tři čtyři lidé. Zaslechli jste část telefonního rozhovoru za vašimi zády – někdy i více hovorů najednou –, jak reportéři rozmlouvali se svými zdroji. Editoři pokřikovali přes celou místnost, protože chtěli vědět, kdy jim budou odevzdány očekávané články. Jen zřídkakdy, pokud vůbec někdy, tam panovalo ticho.

Přesto jsme my, vědečtí redaktoři (včetně mě), zcela spolehlivě odevzdávali hotové články připravené k editování přesně na čas, a to den za dnem. Nikdo nikdy prosebně nenaléhal: Buďte, prosím, všichni zticha, abychom se mohli soustředit na práci. Pouze jsme všichni zdvojnásobili soustředění a řev jsme nevnímali.

Toto soustředění uprostřed hluku ukazuje na selektivní pozornost – schopnost nervového systému vybrat si pouze jeden cíl a ignorovat závratné moře jiných podnětů, z nichž každý by jindy mohl být potenciálním středem zájmu. Právě to měl na mysli zakladatel moderní psychologie William James, když definoval pozornost jako „náhlé, jasné a živé uchopení jednoho z několika objektů či myšlenkových pochodů proudících zdánlivě současně naší myslí“[1].

Existují dva hlavní druhy rozptylování pozornosti: smyslové a emoční. Rozptylování smysly je snadné: zatímco pročítáte tato slova, nevnímáte prázdné okraje rámující text. Nebo si na okamžik uvědomte, jak se váš jazyk dotýká horního patra. To je pouze jeden podnět z nekonečného množství příchozích podnětů, které váš mozek vytřídí a odsouvá do pozadí – zvuků, ale také tvarů, barev, chutí, vůní, pocitů a tak dále.

Mnohem znepokojivější je druhý druh lákadel – emocemi nabité signály. Přestože vám připadá snadné soustředěně odpovídat na e-maily v hluku místní kavárny, zaslechnete-li své jméno (což je silná emocionální návnada), je téměř nemožné ignorovat hlas, který je vyslovil – vaše pozornost se reflexivně přesměruje jinam, abyste vyslechli, co se o vás říká. Na e-mail v tu chvíli zapomenete.

Největší nápor, dokonce i pro nejsoustředěnější jedince, však představují emocionální zmatky v našich životech. Například nedávná hádka s někým blízkým neustále zaměstnává naši hlavu. Z dobrého důvodu: vtíravé myšlenky nás nutí promyslet si, jak se s neshodou vypořádat. Rozdíl mezi neplodným přemítáním a produktivní seriózní úvahou spočívá v tom, zda přijdeme s nějakým návrhem na řešení či s novým pohledem – což by nám umožnilo znepokojivé myšlenky „nechat být“ –, nebo zda jsme jen v zajetí spirály obav.

Čím víc se naše pozornost rozostřuje, tím méně se nám daří. Například bylo zjištěno, že míra náchylnosti vysokoškolských atletů k poklesu koncentrace z důvodu úzkosti významně koreluje s jejich výkony v následující sezoně.[2]

Schopnost zůstat zaměřený na jeden cíl a ignorovat vše ostatní se nachází v prefrontálních oblastech mozku. Specializované okruhy v této oblasti posilují příchozí signály, na které se chceme soustředit (onen e-mail), a tlumí ty, které se rozhodneme ignorovat (hlučná zábava u vedlejšího stolu).

Protože soustředěná pozornost vyžaduje vyhýbání se emočnímu rozptylování, jsou naše nervová spojení pro selektivní pozornost schopná tlumit emoce. To znamená, že lidé s nejlepší schopností soustředění jsou relativně imunní vůči emocionálním otřesům, snadněji zvládají krizové situace a udržují si duševní rovnováhu navzdory dlouhodobým emocionálním výkyvům.[3]

Neschopnost přenášet pozornost z jednoho tématu na druhé může vést k začarovanému kruhu chronické úzkosti. V extrémních případech se člověk utápí v pocitech bezmoci, bezvýchodnosti a sebelítosti, trpí depresemi, případně prožívá paniku a katastrofické pocity vedoucí k úzkostným duševním poruchám; coby oběť obsedantně kompulzivní poruchy může být například lapen v cyklu nekonečného opakování myšlenek či jednání rituálního charakteru (než odejdeš, dotkni se padesátkrát dveří). Schopnost kdykoli vědomě odpoutat pozornost od jedné věci a přenést ji na jinou je základní podmínkou životní spokojenosti.

Čím silnější je naše selektivní pozornost, tím hlouběji dokážeme zůstat zabráni do zvolené činnosti – ať už se necháme unášet pohnutou scénou v nějakém filmu nebo působivou pasáží v básnickém díle. Silné soustředění dovoluje lidem ponořit se do sledování videí na YouTube nebo do domácích úkolů až do té míry, že nevnímají rozruch, který se v jejich blízkosti odehrává – typicky když děti neslyší rodiče volající je k večeři.

Na večírku takové lidi snadno poznáte. Jsou schopni zabrat se do rozhovoru s očima upřenýma jeden na druhého, protože zůstávají zaujatí jeho obsahem – a to navzdory vyřvávající skladbě od Beastie Boys. Naopak lidé neschopní delšího soustředění očima neustále slídí po podnětech a jejich pozornost těká.

Richard Davidson, neurovědec z univerzity v Madisonu ve státě Wisconsin, jmenuje soustředěnost jako jednu z mála základních životních dovedností (založených na oddělených nervových systémech), provázejících nás turbulencemi vnitřního života, našich vztahů a všemi životními výzvami.[4]

Podle Davidsonových zjištění se během silného soustředění dostávají klíčové okruhy v prefrontální korové oblasti do synchronizovaného stavu s předmětem, na nějž je pozornost soustředěna. Tento stav nazývá „fázovým uzamčením“.[5] Soustředí-li se člověk na to, aby stiskl tlačítko pokaždé, kdy uslyší určitý tón, elektrické signály v prefrontální oblasti mozku „pálí“ vždy přesně a synchronizovaně s cílovým zvukem.

Čím více se soustředíte, tím silnější je vaše „uzamčení“. Pokud však místo koncentrace vzniká změť myšlenek, synchronizace mizí.[6] A právě tento pokles synchronizace se objevuje u lidí s poruchami pozornosti.[7]

Nejlépe se učíme při soustředěné pozornosti. Za plného soustředění na učební materiál mozek zmapuje informaci o tom, co již víme, a vytvoří nová nervová spojení. Když se s malým dítětem soustředíte na nějaký předmět a pojmenujete jej, dítě se toto slovo naučí. Bloumá-li však jeho pozornost někde jinde v okamžiku, kdy slovo vyslovujete, nenaučí se nic.

Při toulání mysli mozek aktivizuje spoustu okruhů, které „tlachají“ o věcech, jež nemají nic společného s tím, co se snažíme naučit. Při absenci soustředění si neuchováme žádnou jasnou vzpomínku na to, co se učíme.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Věnování

1. Nenápadná schopnost

ČÁST I: ANATOMIE POZORNOSTI

2. Základy

ČÁST II: SEBEUVĚDOMĚNÍ

ČÁST III: JAK SE VYZNAT V OSTATNÍCH

ČÁST IV: ŠIRŠÍ KONTEXT

ČÁST V: CHYTRÉ CVIČENÍ

Část VI: SOUSTŘEDĚNÝ LÍDR

ČÁST VII: ŠIRŠÍ PERSPEKTIVA