Veronika Očipová

UVEDOMENIE SA

Ukážka z elektronickej knihy

Táto kniha bola napísaná, keď som sa nachádzala na určitom stupni svojho vedomia. Keďže sa neustále vyvíjam, niektoré myšlienky v tejto knihe už sú na inom stupni v porovnaní s mojím súčasným stavom. Je písaná podľa toho, ako som to práve cítila, a uvedomujem si, že nie každá bytosť sa nachádza na rovnakej alebo podobnej úrovni vedomia ako ja.

VENOVANIE

Táto kniha je pre ľudí, ktorí hľadajú odpovede a zaoberajú sa nielen hlbšími príčinami, ktoré vedú k nadváhe, ale aj všetkým, čo je spojené s negatívnymi prejavmi fyzického tela.

POĎAKOVANIE

Zo srdca ďakujem Anne Kušnírovej za jej čas, dlhé inšpiratívne rozhovory a za to, že prispela nielen úvahami, ale pridala aj vlastné ilustrácie. Predovšetkým som však vďačná sama sebe za to, že u mňa došlo k uvedomeniu, a za pochopenie istých súvislosti, ktoré mi pomohli stať sa Človekom.

PREDHOVOR

Dôvod, prečo som túto knihu napísala, je ten, že veľa ľudí má problém s nadváhou a v skutočnosti sa týmto problémom a nespokojnosťou zaoberajú len povrchne – tým, čo vidia v zrkadle, alebo názormi iných ľudí. Sú nespokojní sami so sebou, a to im spôsobuje ďalšie negatívne stavy. Ja ako osobná trénerka sa s touto témou stretávam dennodenne a pochopila som, že je potrebné, aby som tejto oblasti venovala väčšiu pozornosť.

Uvedomila som si, že ak človeku, ktorý potrebuje schudnúť, napíšem len tréningový plán a upravím stravovanie, skutočnú príčinu jeho „problému“ tým nevyriešim. Bolo by to, akoby som mu na bolesť ponúkla tabletku. Celý „problém“ by sa stabilizoval len na určitý čas. Pochopila som, že je potrebné dostať sa viac do hĺbky a nájsť skutočnú príčinu. V tejto knihe nie sú žiadne konkrétne rady, ako má človek cvičiť, schudnúť ani ako sa má správne stravovať. Kniha neobsahuje žiadne vymyslené príbehy. Každý človek v tejto knihe nájde to, čo mu je dané pochopiť na jeho úrovni sebapoznania.

ÚVOD

Táto kniha je moja prvá. Myšlienku napísať knihu som mala už v puberte. Vytvorila som si istú predstavu a zapisovala som si rôzne myšlienky, úvahy a takisto aj zážitky, ktoré sa mi počas rokov prihodili. Odvtedy som si prešla rôznymi obdobiami, od obdobia, keď som väčšinu času trávila sama so svojimi myšlienkami, cez súťažné obdobie a školu až po prácu, ktorú som robila a ktorej sa venujem v súčasnosti. Počas práce osobnej trénerky som písala rôzne články na tému zdravý životný štýl a motivácia. Ľudia začali reagovať – Veronika, napíš knihu. S touto myšlienkou som sa pohrávala od roku 2015.

Až v lete v roku 2017 prišla inšpirácia naozaj knihu napísať – túto knihu. V tom čase som ešte netušila, čo z toho vznikne. V knihe vysvetľujem, aké skúsenosti mám so svojimi klientmi a aké som mala počas svojho súťažného obdobia. Všetko, o čo sa ľudia snažia a nejde im to, je potrebné hľadať hlbšie vo svojej mysli. Ľudia ku mne prichádzali stále s jedným a tým istým „problémom“ – chudnutie. Preto som mala silnú inšpiráciu písať. Pochopila som, že ak človek zmení postoj k daným situáciám, až potom sa začnú diať zázraky.

Pri písaní prichádzala myšlienka za myšlienkou. Dostala som sa do stavu, keď som nad ničím iným nepremýšľala, a naplno som sa tomuto okamihu oddala. V tom momente bolo jasné, že to, na čo som kedysi hľadala odpovede, som práve nachádzala pri písaní.

Spoločné stretnutia s dobrou priateľkou Annou, rozprávanie a filozofovanie nad životom ma inšpirovali a posunuli na ďalšiu úroveň môjho uvedomenia sa. Všetko to, ako to práve cítim, je tu napísané. Je naozaj krásne vnímať samu seba a uvedomenie v oblasti, v ktorej pracujem. Viem, že náhoda neexistuje. Šťastie pociťujem pri bytostiach, ktoré sú mi dané, a všetkých situáciách, ktoré sa mi dejú.

Opisovala som svoj život, ako som sa dostala k športu, moje súťažné obdobie a aj to, čo sa mi niekoľkokrát udialo počas súťaženia v armwrestlingu. Pochopila som, prečo isté situácie v živote končia.

V knihe uvádzam momenty, ktoré sa mi v živote udiali. Pochopila som pravý zmysel svojej práce a aj to, aké hodnoty ľuďom dávať. Niektorí klienti mi do tejto knihy prispeli vlastnou skúsenosťou. Sú tu ich skutočné príbehy – niektoré mená sú vymyslené a iné sú s ich súhlasom zverejnené. Písala som, čo je pravou príčinou rôznych negatívnych signálov v našom tele, a aj o tom, čo spôsobuje nadváhu. Ďalej o oblastiach života, ktoré v nás vyvolávajú negatívne emócie a spôsobujú ďalšie nepríjemné signály vo fyzickom tele, pretože všetko spolu súvisí.

Beriem na vedomie aj fakt, že každý sme na inej úrovni svojho sebapoznania. Rešpektujem názory ľudí a uvedomujem si, že nie všetci v tejto knihe nájdu odpovede na svoje otázky.

SEBAPREMENA

Môj život bol do 12 rokov taký, aký ho mali skoro všetky deti. Návšteva školy a následne čas trávený vonku, ale nijako extra som nešportovala. Škola a učenie ma nebavili, dokonca som len tak-tak prešla prvý stupeň na základnej škole. Od mojich 12 rokov sa to zmenilo. Považujem sa skôr za introverta, pretože veľa času som trávila doma, zavretá vo svojej izbe. Začala som školu brať vážnejšie a ako som ledva prechádzala prvý stupeň, na druhom som získala vyznamenanie. Pokračovalo to ďalej cez strednú a vysokú školu. Veľa času som trávila sama a už vtedy vznikali listy zapísané rôznymi myšlienkami, úvahami a citátmi. Napredovalo to k cvičeniu.

V jednom momente sa mi zmenil život. Začalo to s bratom, ktorý má motivoval. On sám o tom ani netuší a dočíta sa to až v tejto knihe. To, že chcem v nejakom športe vynikať, prišlo do mojej mysle najprv nenápadne. Môj brat hrával futbal a zúčastňoval sa aj bežeckých súťaží, ktoré väčšinou vyhrával. Pamätám si, ako sa zúčastnil jednej súťaže, ktorá sa dodnes koná v našom meste. Bola to bežecká súťaž Hradná sedemtisícovka. Je to beh, ktorý sa beží do kopca od futbalového ihriska až na Šarišský hrad a naspäť. Sú v ňom rozdelené kategórie a on vtedy bežal za mladších žiakov trať dlhú 400 metrov. S mamkou sme ho išli povzbudzovať. Vtedy som ho prvýkrát videla na takejto súťaži. Najprv bol posledný a zrazu pred cieľom vyštartoval a dobehol prvý. Vtedy sa zrodila myšlienka, že ak to dokáže on, dokáže to aj Veronika. V predstave to bolo jednoduché. Brat mal už doma viacero diplomov a medailí z rôznych súťaží, no nevenoval tomu pozornosť. Hral len futbal. Mal talent, ale nerozvíjal ho ďalej. Preňho vtedy súťaže v behu neboli prioritou.

Priznám sa, závidela som mu jeho víťazstvá – v dobrom zmysle slova –, a tak došlo k rozhodnutiu, že sa budúci rok zúčastním aj ja. Kondične to nebolo možné, pretože vždy mi lepšie išli krátke šprinty ako dlhé behy. Povedala som si: „Mám na to rok tréningu.“ Rok zbehol ako voda a k príprave som sa ani nedostala. A predsa som to skúsila – keď to zabehol brat, tak to zabehnem tiež.

Prihlásila som sa do súťaže. Bola som v kategórii staršie žiačky a to znamenalo aj dlhšiu trať oproti tej, ktorú bežal brat rok predtým – kilometrová trať (tri kolá okolo futbalového ihriska). V tej chvíli bolo rozhodnuté. „Zvládnem to, veď tri kolá sú nič.“ Áno, z tribúny to vyzeralo jednoducho.

Do kategórie sme sa prihlásili štyri dievčatá. Tento počet mi nepasoval, pretože som vedela, že určite jedna z nás medailu nedostane. Už som v sebe mala pochybnosti. Všetky tie ceremónie pred behom zbehli rýchlo a vyhlásili môj štart. Už po prvom kole bolo jasné, že Veronika bude posledná. Súperky boli o jedno celé kolo predo mnou. Myseľ mi vravela: „Nechaj to tak, netráp sa a radšej to vzdaj.“ Ale ten pohľad na tribúnu a na ľudí ma jednoducho nútil pokračovať a zabehnúť až do cieľa. Nemohla som poriadne dýchať, pichalo ma v boku a mala som pocit na odpadnutie. Keď sa mi podarilo dobehnúť do cieľa, moje súperky už boli oddýchnuté, určite by rovnakú trať zabehli v pohode ešte raz. Ďalšie tri dni som tento beh predýchavala. Pamätám si, keď mi moja mama po tom všetkom povedala: „Aj keď skončíš posledná, ale vždy dobehni do cieľa.“ Bola to pre mňa cenná rada, ktorou sa riadim dodnes a netýka sa to len športu. Bola som vtedy naozaj sklamaná. V skutočnosti som celú súťaž odbehla len kvôli tomu, aby som sa porovnala s bratom a dokázala, že som lepšia ako on, a takisto som chcela získať medailu a diplom.

No viem presne, že táto skúsenosť ma neodradila. Mala som vtedy 13 rokov. Odvtedy som sa pravidelne na ZŠ zúčastňovala atletických pretekov, kde som bola úspešná hlavne v šprintoch a štafete. Diplomy sa ku mne začali hrnúť jedna radosť, ale aj tak ich nebolo toľko, koľko mal brat.

So súťažením som pokračovala ďalej na strednej škole, kde sme chodili nielen po okolitých školách, ale aj do zahraničia – napríklad do Poľska. To už bolo o niečom inom, hlavne tam bola veľká konkurencia v šprintoch. No napriek tomu som si odtiaľ priniesla pár medailí.

Na prelome mojich štrnástich rokov som si uvedomila, že potrebujem napredovať a hlavne potrebujem silu a svaly. Veľmi sa mi páčili vyšportované postavy a ja sama som takto chcela vyzerať. Začala som cvičiť doma najprv s vlastnou váhou a postupne so záťažou. Na fitko som peniaze nemala, tak som hľadala iný spôsob. Hľadala som doma, s čím by som mohla cvičiť. V garáži som si našla akúsi tyč, s ktorou som precvičovala všetko, čo mi napadlo a čo som videla v časopisoch. Potom som svojmu otcovi tajne rozobrala traktor, pretože v ňom mal závažia, ktoré boli pre mňa potrebnejšie. V tom čase som cvičila tajne. Skrývala som sa, aby ma nikto nevidel. Pripadalo mi to trápne a myslela som si, že budem na posmech.

Na strednej škole sme mali posilňovňu, ktorú som navštevovala hlavne počas telesnej výchovy a aj po vyučovaní. Okrem cvičenia v posilňovni ma nič iné na hodine telesnej výchovy nebavilo. Kým ostatní mali gymnastiku, hrali volejbal a rôzne športy, ja som sa vždy snažila vybaviť si, aby som mohla ísť na miesto, ktoré bolo môjmu srdcu blízke. Činky, železo, ťažké váhy – to sa mi veľmi páčilo.

V mojich sedemnástich rokoch sa udiala prevratná vec. Prvýkrát som sa stretla so športom s názvom armwrestling. Do triedy za mnou prišiel náš telocvikár, nastavil ruku na lavicu a povedal, že sa s ním mám pretláčať. Bolo to komické, lebo som nevedela, čo odo mňa vlastne chce. Ruku som mu ani nechytila, len povedal, že idem na súťaž v pretláčaní rukou. V tej chvíli som si v duchu s úsmevom povedala: „To už naozaj aj pretláčanie rukou sa považuje za šport?“ Myslel to naozaj vážne. Tak som si povedala, že to skúsim, bude sranda a aspoň nebudem „musieť“ sedieť v škole. Neskôr som sa dozvedela, že náš telocvikár hľadal nejaké dievčatá na súťaž a tip na mňa mu dala moja spolužiačka. Asi si všimla, že do posilňovne chodím často.

Nastal deň súťaže. Keď sme tam prišli, udivene som sa pozerala na to všetko, čo sa tam dialo. Hovorila som si, že lepšie byť tam, ako v škole na nejakej nudnej hodine. Boli tam dievčatá, ktoré sa mi zdali dosť vymakané. Mala som pocit, že už s týmto športom majú skúsenosti. Ja som len v kúte v tichosti stála a s nikým som sa nebavila. Bola som naozaj rada, že nemusím byť v škole.

Súťažila som v kategórii nad šesťdesiat kíl. Pokojne som mohla byť v ľahšej kategórii, len som sa nechcela vážiť, pretože mi vtedy na tom nezáležalo. Súťaž začala a ja som sa bez tréningu, vlastne bez akejkoľvek znalosti techniky pretláčania, ocitla pri stole so súperkou. Nebolo to ani napínavé a ani to nevyvolalo žiadne emócie. Prvý zápas som prehrala. Potom sa trochu ozvalo moje ego a povedala som si: „No dobre, tak to skúsim brať vážnejšie.“ Prehry ma vždy vedeli nakopnúť. Ďalší zápas som vyhrala a potom aj ďalší. Nakoniec som skončila na mojej prvej súťaži na treťom mieste. Povedala som si: „Super, z takého športu ešte medailu nemám.“ V tej dobe som veľmi rada zbierala medaily aj diplomy. Robila som to z takej súťaživosti, aby som ich mala viac ako môj brat. Skončila som tretia, ale tomuto športu som sa venovať nechcela. Vždy ma viac fascinovali svaly a fitnes. Vedela som si predstaviť ísť na súťaž vo fitnes.

Rok zbehol ako voda a opäť tu bola tá istá súťaž v armwrestlingu. Telocvikár už so mnou, samozrejme, rátal, tak ma automaticky prihlásil. Opäť som si v duchu hovorila, že lepšie ísť na súťaž ako do školy. Moja myseľ mi vtedy vravela, aby som to brala ešte vážnejšie. Deň predtým som si so spolužiakmi v škole prešla techniku pretláčania. Bola to 10-minútová ukážka za pretláčacím stolom. Síce mi toho veľa nedala, ale istú predstava o tom, ako sa pretláča, som mala.

Nastal deň mojej druhej súťaže v živote. Už som bola v kategórii do šesťdesiat kíl. Prišla som tam a opäť uvidela tie isté dievčatá, plus nejaké nové. Zhovárali sa, ktorá ako skončí. Mne z ich rečí vyšlo, že budem posledná. Stála som tam ticho, skromne, opretá o stenu a len ich počúvala. Súťaž sa začala a ja som, dbajúc na techniku, ktorú som sa naučila deň predtým, pristúpila k armwrestlingovému stolu. So súperkou sme si chytili ruky, bola som nervózna a cítila som, že aj súperka je. Nemala som však čo stratiť, pretože príprava na túto súťaž bola, aká bola. Odštartovali nás a ja som tento prvý zápas vyhrala. Všetko to išlo rýchlo. Vyhrala som ďalší zápas a ďalší, a ďalší. Neverila som tomu, ale svoju kategóriu som vyhrala. Tie reči dievčat ma nakopli a už vtedy som si vravela, že víťazstvo neprichádza slovami, ale konaním. Aj teraz viem, že úspech dosiahnem tréningom a nie zbytočným rozprávaním. Moju druhú súťaž v živote som vyhrala. Bola som šťastná, veď som získala medailu a dokonca zlatú.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

VENOVANIE

POĎAKOVANIE

PREDHOVOR

ÚVOD

SEBAPREMENA

DEJE SA TO, V ČO VERÍŠ

VÝŽIVA

NEGATÍVNE SIGNÁLY TELA

TELO A VEDOMIE

KĽÚČ K TVOJEJ DOKONALEJ POSTAVE