Obsah

Pár slov úvodem – a rychle za objevy!

LETOHRÁDEK SVĚTOZNÁMÝ – A HRÁDEK ZCELA NEZNÁMÝ

Čí je to vlastně letohrádek?

Tajemný hrádek Sakrabonka

PŘEŽIVŠÍ I ZANIKLÁ KRÁSA KOLEM BOTIČE

Tajemství Landhausky

Dům „U vycházejícího slunce“

„Schody do nebe“

Zvonařka už nezazvoní…

Náměstí Ztraceného zámku

Univerzitní dvůr a pekelné rejdy

BŘEH PANNY MARIE, ANEB „UTAJENÉ MĚSTO“ NA SMÍCHOVĚ

Dvůr nejvyššího purkrabího v Košířích

Zlaté časy loupežníků – prostých i vznešených

Letohrádek Kinských: v symetrii je krása

Jezuitské útočiště v botanické zahradě

Nezničitelná Portheimka

Proč se autobusové nádraží jmenuje Na Knížecí?

STODŮLKY, CHABY, KRTEŇ A ZADNÍ KOPANINA: TAJEMNÉ DVORCE A (NEJEN) ŠŤASTNÉ NÁLEZY

Templářské Stodůlky

Stodůlecký zámeček či dvorec – dostane se i na něj?

Sídlo chrabrých, nebo chabých?

Královský dvorec na pohanském obětišti… a dva nálezy v okolí

„Cikánko ty krásná…“

Z LIBUŠE PŘES PÍSNICI DO CHOLUPIC… NESPATŘÍME (NA POVRCHU) SKORO NIC

V Libuši nám bylo hezky na duši

Písnice: „Když máš u chalupy tvrz…“

Cholupice a Točná: „na suchu“, ale po svých

UHŘÍNĚVES: ZÁMEK VE STÍNU „ZÁMEČKU“

Uhříněveský „zámeček“, který si postavil „rytíř“

A ještě tvrz? A dokonce jako z pohádky?!

ČTVERO TVRZÍ NA (JIHO)VÝCHODĚ PRAHY

V Benicích není vždy bene

Kolovraty, kolébka mocného rodu

Litožnice, které naštěstí nezmizely celé

Běchovice: Stará pošta s novým kabátem

HORNÍ POČERNICE STOJÍ ZA NÁVRAT

Špačkův statek, aneb Xaverovský zámeček v prastarém Háji ukrytý

Také Křovinovo náměstí má svůj zámeček

Tečku za návštěvou Horních Počernic uděláme v Babicích

ČIMICE A DOLNÍ CHABRY: KRAJINOU OSÍDLENOU ODPRADÁVNA

Čimické sáňkování na tvrzišti

Chaberský „zámeček vršku kulatého“

Byly Dolní Chabry stejně významné jako Pražský hrad a Vyšehrad?

ZDIBY: OBEC TŘÍ ZÁMKŮ (A PRVNÍ JE HNED U CESTY)

Přemýšlení v Přemyšlení

Brnky zabrnkají na struny fantazie

A poblíž další „zámeček“, tentokrát „vršku hranatého“

O autorech

Otomar Dvořák

Josef Pepson Snětivý

UTAJENÉ HRADY A ZÁMKY II.

Prahou podruhé po stopách panských sídel

Za zpřístupnění objektu, kde se pravděpodobně nacházela tvrz na Libuši, a zajímavé informace o ní děkují autoři pánům Jaroslavu Melicharovi, Matěji Kadlecovi a Tomáši Jelínkovi.

Fotografie na přední straně obálky: zámeček na Křovinově náměstí v Horních Počernicích

Fotografie na zadní straně obálky: horní řada zleva doprava: Letohrádek Kinských, Knorův statek; dolní řada zleva doprava: Starý mlýn v Uhříněvsi, Vila Jitřenka

Obrázky bez popisků v knize:

Str. 2: hlavní vstup do Portheimky

Str. 8: Královský letohrádek na sklonku 19. století

Str. 22: sochařská výzdoba na fasádě Zvonařky (v současnosti hotel)

Str. 50: zbořený kostel sv. Filipa a Jakuba (na dnešním Arbesově náměstí)

Str. 100: kostel sv. Jana a Pavla na Krtni

Str. 120: severní sklepení pod domem čp. 1 v Libuši

Str. 138: uliční průčelí Starého mlýna v Uhříněvsi

Str. 148: dvůr Staré pošty v Běchovicích

Str. 168: kaplička sv. Václava na Křovinově náměstí v Horních Počernicích

Str. 180: kostel Stětí sv. Jana Křtitele v Dolních Chabrech

Str. 194: strop bývalé kaple v zámku Brnky

Copyright © Otomar Dvořák, www.otomar-knihy.webnode.cz, 2018

Copyright © Josef Pepson Snětivý, www.pepson.cz, 2018

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2018

Photographs © Josef Pepson Snětivý, Matěj Kadlec, 2018

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2018

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2018

ISBN 978-80-7475-214-8

Pár slov úvodem – a rychle za objevy!

Ctěné milovnice a vážení milovníci historie a památek, milí přátelé:

Když jsme se coby spoluautoři před přibližně rokem a půl domluvili, že budeme v ediční řadě Skrytá krása naší země, vydávané v Nakladatelství ČAS, psát knižní řadu Utajené hrady a zámky, naše původní idea spočívala nejen v rozmanitosti památek, ale i regionů. Postupem času jsme ovšem naznali, že bude lepší držet se v každém svazku oblasti jediné.

A kde jinde začít, než v Praze, kterou oba milujeme a objevujeme už celá desetiletí? Domluvili jsme se tedy na přibližném rozdělení „Otomar hrady a Pepson zámky“ – a zpočátku v nás hlodala obava, zda při úmyslném vypuštění památek, jež samy vydají na knihu, tj. Pražského hradu a Vyšehradu, vůbec naplníme knihu Utajené hrady a zámky I. (aneb Prahou po stopách panských sídel). Ta vyšla v září 2017 – a představili jsme v ní téměř osm desítek hradů, zámků a tvrzí! Navíc drtivá většina z nich ještě stojí (některé bohužel sotva), pouze v několika málo případech jsme mohli panské sídlo jen předestřít před Vaší fantazií.

A protože ohlas na tuto publikaci nás coby autory velmi potěšil a zahřál u srdce a protože jejím napsáním naše objevné cesty po Praze neskončily, rozhodli jsme se, že druhý díl řady Utajené hrady a zámky bude věnován opět našemu hlavnímu městu. A věřte, že stále bylo – a je – co odkrývat a o čem psát!

Pravda, v tomto díle je oproti předchozímu poněkud větší procento památek, které už naneštěstí najdeme jen pod povrchem zemským – anebo v dobových pramenech. To ale přece neznamená, že bychom je měli obestřít „věčným mlčením“. Vždyť jejich krása uchvacovala současníky, paměť věků přežívá v místních názvech, srovnání nynějších a tehdejších areálů je navýsost zajímavé (byť leckdy smutné)… A návštěva toho kterého místa Vás obohatí i tak; prozkoumáme oblasti, do nichž byste jinak třeba nikdy nezavítali, a ucítíme genia loci, kterého „nevyvětrá“ ani nedbalý památkář či bezohledný developer (nejsou takoví všichni, ale někteří ano – a my Vám v takových případech popíšeme krásu prošlých staletí tam, kde dnes uvidíte jen uniformitu „moderní“ doby či „území nikoho“).

Některé oblasti (např. dnešní Smíchov, dále odlehlejší části na jihu, jihovýchodě a východě Prahy nebo břehy a okolí Botiče) jsou na utajená panská sídla nebývale bohatá. Zavedeme Vás ovšem i do leckterých jiných čtvrtí „matky měst“. A stejně jako v předchozím počinu jsme si dopřáli malý úkrok za její hranice: tentokrát do obce Zdiby, na jejímž území najdeme hned tři zámky. Zvláštní pozornost jsme věnovali také letohrádkům (přeživším i zaniklým), na které se v knize Utajené hrady a zámky I. prakticky nedostalo.

Leč dosti slov; důkladně se připravme na cestu, vyzbrojme se mapami a podklady – a rychle za objevy! Napoprvé se vydejme k letohrádku celosvětově unikátnímu a veleznámému (ačkoli v jistém ohledu špatně známému)… a pro kontrast k památce, která zanikla vskutku dokonale a zdobila místo, kde byste ji určitě nečekali.

Dech beroucí okamžiky, pozoruhodné objevy a hodně štěstí na cestách Vám přejí

Otomar Dvořák

a

Josef Pepson Snětivý

LETOHRÁDEK SVĚTOZNÁMÝ – A HRÁDEK ZCELA NEZNÁMÝ

Čí je to vlastně letohrádek?

„Proč bych měl vážit cestu přes půl světa, abych viděl Tádž Mahal, když mám přímo v Praze Královský letohrádek?“ říkám si pokaždé, když stanu před touto renesanční perlou, tvořící východní závěr Královské zahrady Pražského hradu (adresa: Mariánské hradby 52/1). Laskavý čtenář promine nadsázku – jednak jsem dalek tvrzení, že by snad indický skvost nestál za návštěvu (nebo že bych já nestál o to, spatřit jej na vlastní oči), jednak je mezi oběma stavbami přehršel rozdílů. Nemohu si však pomoci, stále vidím určitou paralelu. Byť riskuji, že budu (po právu) nařčen z obrozenecky ahistorických představ, hýčkám si představu, že stejně jako Tádž Mahal, i Královský letohrádek se zrodil z lásky (a že na tradovaném jménu Letohrádek královny Anny přece jen něco bude).

Skutečnost je jako obvykle poněkud prozaičtější než voňavé iluze, povězme si tedy, kde se tu vzala tato unikátní stavba. Jistě je vám známo, že ji nechal vystavět římský král a pozdější císař a rovněž český král Ferdinand I. Habsburský. Stavba započala v roce 1538 na ploše Královské zahrady, založené o něco dříve, a – řekněme si to otevřeně – panovníkova láska k choti Anně Jagellonské hlavním motivem nebyla.

Ano, přiznejme jinak dosti strohému a chladnému Habsburkovi, že svou ženu miloval. Měl s ní ostatně patnáct dětí a poté, co vyčerpaná Anna zemřela po porodu nejmladší dcery Johany na horečku omladnic, upřímně truchlil a už se nikdy neoženil. Ovšem Královský letohrádek, jehož nepřesný název Letohrádek královny Anny se drží jako klíště (byť klíště půvabné), vznikl hlavně ze tří důvodů, které si dovoluji seřadit dle důležitosti, a to ryze subjektivně (tak, jak nahlížím na tohoto pragmatického panovníka): zaprvé měla tato villa suburbana (či, jak se tehdy říkalo, lusthaus) plnit demonstrační funkci, a to díky prvkům, o kterých si řekneme dále. Zadruhé zde byla funkce reprezentační, neboť letohrádek sloužil jako cíl návštěv a prohlídek vznešených hradních hostů, konaly se zde plesy a slavnosti… A zatřetí (a po mém soudu pro Ferdinanda nejméně významně) šlo o funkci řekněme odpočinkovou či zábavnou. Jak platí pro villu suburbanu, nesloužila k stálému obývání.

A panovníkova láska k jeho oddané a plodné choti? Ta jistě nechyběla v soukromém životě, avšak v Královském letohrádku se nijak doložitelně nezobrazuje. Což nám ovšem nebrání chovat soukromé představy a přirovnávat tento nádherný počin k čemukoli, jak nám to velí fantazie nebo city. Ostatně Královský letohrádek může být coby renesanční stavba jen stěží přirovnáván k čemukoli jinému na sever od Alp, kde jde o jednu z prvních – ne-li vůbec první! – stavbu svého druhu. A nedosti na tom: jakožto obdélná budova s arkádovým ochozem po celém obvodu je letohrádek ve své době novinkou i pro samu Itálii. Tak je výjimečný!

O reprezentačním účelu svědčí například to, že se zde odehrával závěr třídenních oslav příjezdu Ferdinanda I., když konečně poprvé přijel jako římský císař do Prahy. O zábavné funkci (jistě propojené právě s reprezentační) zase skutečnost, že větší z dvojice velkých sálů – ten horní – je přímo popisován coby místo tanečních zábav. Nejspíš tu nechyběla tribuna pro hudebníky a snad ani dva menší čtvercové sály, vytápěné krbem a sloužící soukromým potřebám vládce.

A smysl demonstrační, který jsem (s ohledem na Ferdinandovu životní a panovnickou filosofii) nadřadil všem ostatním? Ten se zhmotnil především v sochařské a klempířské výzdobě, která viditelně a jednoznačně symbolizovala habsburskou nadvládu nad zeměmi Koruny české. Fedinand mimo jiné kázal umístit na vrchol střechy dvě plechové korouhve v podobě císařských orlů, a teprve pod ně, do plochy střechy, namalovat dvouocasého českého lva. Kolem roku 1554, tedy nějakých šestnáct let od zahájení stavby, však vyjádřil svou nespokojenost, že je letohrádek při pohledu od města málo dominantní. Musely být kvůli tomu přepracovány plány, zničen už hotový krov, provedena nová nástavba prvního patra a samozřejmě znovu vystavěn krov. A proč se vůbec stavba takto významná tolik zpožďovala, když přípravné práce začaly dokonce už na přelomu let 1534 a 1535? Důvodem byl především velký požár Pražského hradu roku 1541, po němž dostaly přednost naléhavější stavební úkoly, a rovněž občasný nedostatek peněz, které panovníkovi na výstavbu letohrádku povoloval zemský sněm. Jako rok konečné dostavby je uváděn letopočet 1565, dokončen byl tedy až za Ferdinandova syna a nástupce Maxmiliána II. Habsburského.

Ojedinělá krása Královského letohrádku prochází epochami

A kdo je – přirozeně vedle samotného stavebníka Ferdinanda – pod stavbou podepsán? Nad tím se stále vznášejí otazníky. U počátku stavby nacházíme italského stavitele Giovanniho Spazia a jeho krajana, kameníka a sochaře Paola della Stellu. Ten prý později Spazzia lidově řečeno vyštípal a na jeho místo dosadil Giovanniho Mariu Aostalliho, přičemž v roce 1551 Stella definitivně dosáhl svého a sám se ujal vedení stavby. Z tohoto úspěchu se však dlouho neradoval, neboť hned napřesrok zemřel. Od roku 1552 stavbu vede jihoněmecký stavitel Hans Tirol. A po zmiňované Ferdinandově nespokojenosti nad nevýrazností letohrádku, do té doby zřejmě přízemního, se přestavby ujal Bonifác Wohlmut (či Wolmut), proslulý i dalšími vydařenými počiny v areálu Pražského hradu (např. nedaleká Míčovna).

Kdo je však tvůrcem architektonické koncepce? To dosud nebylo spolehlivě doloženo. Bývá za něj považován Paolo della Stella, ten ovšem prokazatelně vytvořil jen dřevěný model. A navíc nám odborníci říkají, že projekt možná ani nevytvořil školený architekt. Na důkaz toho uvádějí, že použité architektonické články neodpovídají tehdejší italské architektonické praxi. Stavební typ s obíhající arkádou, který, jak už jsme zmínili, nemá v té době protějšek ani v samotné Itálii, je toho nejvýstižnějším příkladem. Další spočívají v mnoha konkrétních článcích, ale to bychom zabíhali do detailů. Uzavřeme tedy tento bod tvrzením historiků architektury, že projektantem mohl být i poučený laik – a dokonce nelze vyloučit ani samotného Ferdinanda! Ten se o architekturu velmi zajímal… a nebyl ve své rodině jediný, vždyť syn Ferdinand II. Tyrolský vytvořil návrh letohrádku Hvězda. Snazší je zodpovědět, kdo byl autorem přestavby: s velkou pravděpodobností sám Bonifác Wohlmut, byť někteří jmenují vídeňského architekta a stavitele italského původu Pietra Ferabosca.

Popisem architektonických prvků a ikonografií vás, milí čtenáři, unavovat nebudu, najdete jej ostatně v průvodcích – a nejlépe si vše vychutnáte na vlastní oči. Zmíním jen to, že letohrádek je výjimečný nejen díky své dispozici a nezvyklé střeše, ale právě i díky mnoha prvkům, které vynikají svým provedením a často porušují tehdejší konvence. A k obsahu jen stručně: Ferdinand I. Habsburský se zde oslavil coby hlava Svaté říše římské (o symbolickém vyjádření nadvlády Habsburků nad Českými zeměmi jsem už mluvil), coby mírotvorce a – skromnost šla opravdu stranou! – coby nastolitel nového „Zlatého věku“ (a tedy nástupce mytického zakladatele římského národa Aenea), znalec antických dějin a pokračovatel antických hrdinů. Jen tak mimochodem je demonstrován ne zcela idylický vztah obou bratrů, tehdejšího císaře Karla V. a krále Ferdinanda I. (reliéf nade dveřmi, zobrazující setkání Jákoba s Ezauem); ale aby to Karlovi nebylo líto, dostalo se i na jeho africké tažení, kde je zpodobněn jako bojovník s nepřáteli křesťanství.

Za Rudolfa II. zde byla uložena část jeho uměleckých sbírek – a také si tu zřídil observatoř Tycho Brahe. To uvedlo v život další z názvů této stavby – občas se mu říkalo Matematický dům (a dodejme, že alternativním jménem je i Belveder). Od druhé poloviny 18. století se sem nastěhovalo císařské dělostřelectvo a dokonce tu vyrábělo střelný prach (naštěstí bez fatálních následků).

Teprve obrozenecké 19. století zrodilo myšlenku na veřejné využití. Konkrétně zde měla vzniknout „Vlastenecká galerie“. V důsledku toho došlo k radikální přestavbě, čehož si dovolím zalitovat. Byla změněna místa vstupů, provedeny rozsáhlé demoliční práce a naopak vybudováno masivní dvojramenné schodiště (podle plánu Antonína Wiehla) a nově vymalován hlavní sál: jak jinak, než historickými výjevy z českých dějin (autorem návrhu byl malíř Christian Ruben). Výstavní účel zůstal zachován do našich dní. Při velké rekonstrukci koncem osmdesátých let 20. století letohrádek zachvátil požár, naštěstí však poškodil jen krov a měděnou krytinu. Můžeme jej tedy obdivovat v podobě, která je zčásti původní a zčásti přestavěná, dodnes.

Zbývá dopovědět, jak to bylo s Ferdinandovou chotí a s tím, jak se dostala do nesprávného názvu Letohrádek královny Anny. Právě v 19. století se zrodila představa, že jej Habsburk nechal vybudovat pro ni. Tehdejší vlastenci totiž Annu nepojímali coby příslušnici nenáviděného rakouského rodu, ale řadili ji (z hlediska původu správně) k polským Jagelloncům, a tedy ke Slovanům. K tomu se přidává již od 16. století tradované chápání Anny coby lidumilné královny, která – na rozdíl od téměř „čechobijce“ Ferdinanda – měla ráda náš národ. Jak už jsme řekli, zemřela předčasně (z dnešního pohledu) v roce 1547; a právě toho roku její manžel potlačil První stavovský odboj, což bývalo legendicky dáváno do souvislosti. Anna prý orodovala za Čechy ještě na smrtelné posteli!

Kromě toho byl jeden z reliéfů na Královském letohrádku dříve interpretován jako předávání dobudované stavby Ferdinandem I. jeho choti. Tento výklad byl však již vyvrácen; jde o zpodobnění Ferdinanda coby Aenea (i to už jsme zmínili) a Anny jakožto Lavinie, dcery krále Latina, což má být paralela ke sňatku „cizího“ Ferdinanda s „domácí“ Annou.

Hans Maler zu Schwaz: Anna Jagellonská, královna česká a uherská (1519)

A nezůstalo jen u rodinné symboliky. Čeští vlastenci předminulého věku vyzdvihovali (právem!) architektonickou výjimečnost letohrádku, především však zdůrazňovali, že jde o „přímý import“ italské renesanční architektury do Čech, na čemž prý Němci neměli žádnou zásluhu a výslednou podobu prý nijak neovlivnili. Neberme těm, kteří se zasloužili o znovuvzkříšení českého národa, tuto po mém soudu naivní, a hlavně nedůležitou představu. Podstatnější je, že se letohrádek stal vzorem pro „obnovenou českou renesanci“, která se zde prosadila ve druhé polovině 19. století. Jistě si povšimnete podobnosti například se stavbou Národního divadla (a pokud by bylo došlo k realizaci podle první Zítkovy skici, bylo by Královskému letohrádku ještě podobnější). Ostatně předním představitelem „obnovené české renesance“ byl jeden ze spoluautorů rekonstrukce letohrádku Antonín Wiehl. Opět: neberme tomuto uměleckému proudu a jeho plodům místo v české architektuře. A pokud někdo „českou neorenesanci“ miluje, má můj plný respekt a pochopení. V mých očích je však tento směr krásným příkladem rčení „Nevstoupíš dvakrát do téže řeky.“ Královský letohrádek ve stejnojmenné zahradě Pražského hradu je totiž jen jeden. Jeden v Praze, jeden v naší zemi, jeden na sever od Alp – a možná jeden na celém světě.

A čí tedy vlastně je? Je to opravdu Letohrádek královny Anny? Nebo snad Ferdinandův? Geniálních stavitelů, sochařů a malířů? Šikovných klempířů a jejich řemeslných kolegů? Němců? Italů? Čechů?

Ne, je nás všech. Nás, kteří milujeme Prahu, nejkrásnější město na světě.

(Josef Pepson Snětivý)

Tajemný hrádek Sakrabonka

Okolí pražského Hlavního nádraží (původně nádraží Františka Josefa, pak Wilsonovo) se během let změnilo k nepoznání. Málokdo z mladších obyvatel Prahy tuší, že v místech dnešního výstupu z metra býval skalnatý sráz a pod ním romantické jezírko, hlavní atrakce Vrchlického sadů. Pamatuji na svůj první dětský zážitek z výletu do Prahy, kdy jsme s rodiči vyšli z odbavovací nádražní haly, přešli širokou ulici s tramvajovým nástupištěm – a já se v úžasu zastavil u litinového, secesně krouceného zábradlí a díval se dolů na jezírko. Kvetly na něm lekníny, mezi nimiž majestátně proplouval párek labutí. Tehdy jsem poprvé v životě viděl živou labuť!

Zámek Sakrabonka, jenž stál v místech dnešního Hlavního (Wilsonova) nádraží. Nahoře na kopci vidíme zahradní usedlost Kanálku (dnes se tam rozkládají Riegrovy sady)

Kdo z nás si ale dovede představit, jak to tady vypadalo ještě na počátku 19. století? Asi bychom vůbec netušili, kde jsme se to ocitli. Místo nádražních hal bychom na úpatí lesnatého vrchu, přímo tam, co je dnes hlavní kolejiště, spatřili pozoruhodnou stavbu. Tyčil se tu impozantní zámek; podle mohutné válcové věže s ochozem a cibulovitou bání by se dal spíše nazvat hrádkem. Přístup k hlavní patrové budově s členitými mansardovými střechami byl přes čestný dvůr, lemovaný postranními křídly nižších budov. Vpravo i vlevo vidíme na staré kresbě, která jako jediná zachytila jeho podobu, vjezdy do dvou samostatných hospodářských dvorů s dalšími staveními, zřejmě stájemi, stodolami a sýpkami. Kolem se rozkládal park a rozlehlé zahrady.

Původ zámku je zahalen tajemstvím. Zjistil jsem pouze, že se tu kdysi nacházel dvorec a vinice Sakrabonka (latinské „Sakra bono“ znamená „Dobrá svatá“). Z toho lze usuzovat, že objekt patřil nějaké církevní instituci nebo řeholníkům. Počátkem 18. století získala dvůr významná šlechtická rodina Neubergů a přestavěla ho na barokní zámek. Neubergové byli prastarý, široce rozvětvený německý šlechtický rod, původem z hradu Neuberg u města Aše. Vlastnili obrovská území na česko-bavorském pomezí (psávali se také ve staroněmecké podobě Neipperg). V roce 1821 se jeden z členů tohoto rodu, význačný rakouský generál Adam Vojtěch, hrabě von Neipperg, oženil s vdovou po Napoleonovi Bonaparte, bývalou císařovnou Marií Luisou. V té době už s ní měl dvě nemanželské děti. Byl totiž pověřen jejím otcem, rakouským císařem Františkem I., aby na ni dohlížel v jejím vyhnanství v Parmě, zatímco Napoleon umíral na ostrově sv. Heleny a jeho syn Orlík byl v čestném vězení u svého dědečka ve Vídni. Jak se zdá, hrabě Neipperg plnil svůj úkol „více než dobře“. Po svatbě měli s Marií Luisou ještě jedno dítě; všem třem potomkům byl přidělen vznosný titul „knížata z Montenuovo“, což je vlastně italský překlad slova Neuberg (Nová hora).

A právě tento ambiciózní generál je zmiňován jako nejvýznačnější majitel pražského zámečku Sakrabonky, který je od té doby také nazýván Neuberková nebo Neuberkovna. Později jej zakoupil baron Josef Schüttelsberg, muž zřejmě velmi podnikavý. V zámku zřídil hostinec s nejmodernějším kuželníkem, neboť byl sám vášnivým hráčem kuželek.

Detail hrobky Schüttelsbergů v Nebřenicích

Když v polovině 19. století vypukla v Praze epidemie smrtelně nebezpečných neštovic, byla na zahradě zřízena provizorní nemocnice.

V roce 1866 se nad legendární usedlostí začalo smrákat. Místo bylo totiž vybráno k budování hlavního pražského nádraží a zámek Sakrabonka i s pozemky byl od barona Schüttelsberga železniční společností vykoupen. Část budov byla zbourána, aby uvolnila místo kolejišti, skrytému později, od počátku 20. století, pod smělou secesní ocelovou konstrukcí architekta Fanty. Zbytek zámku zůstal stát jako zadní trakt nádraží, kde ještě nějaký čas sloužil jako sklad a ubytovna železničních zaměstnanců. Ne však dlouho: v roce 1871 vypukl v budovách požár. Vyhořelé trosky byly poté strženy.

Zůstalo něco z tohoto dnes již téměř neznámého pražského zámku?

Baron Schüttelsberg vnitřní vybavení, nábytek, obrazy, lustry, umělecká díla atd. rozprodal, ale některé nejhezčí kousky si prý odvezl na svůj venkovský zámeček v Nebřenicích, což je malá vesnička, vzdálená asi šest kilometrů od jižního okraje Prahy (Schüttelsbergové tam mají dokonce v zámeckém parku rodovou hrobku). V Nebřenicích také můžeme spatřit barokní sochu sv. Jana Nepomuckého, která prý původně stávala v Praze právě před zámkem Sakrabonkou.

(Otomar Dvořák)

Konec ukázky