Anand Dilvar

THE SLAVE

Text © 2014 Anand Dilvar.

Published by arrangement with Alexian Limited and Montse Cortazar Literary Agency. www.montsecortazar.com

Translation © 2018 by Štefan Kočiš

Cover design © 2018 by Kateřina Stárková

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5869-3

Habent claritatem insitam est usus lebentis in iis qui. Iriure dolor in hendrerit in vulputate velit esse molestie consequat vel illum.

Decima et quinta decima oedem modo typi qui nunc nobis videntur parum clari fiant sollemnes in. Sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat voluptat ut wisi enim? Nunc putamus parum claram anteposuerit litterarum formas humanitatis per seacula Tation ullamcorper suscipit lobortis nisl ut aliquip ex ea commodo consequat duis autem vel? Iis qui facit eorum claritatem.

Venujem učiteľovi Marcovi Amezcuaovi.

Z vďačnosti za to, že je môj priateľ.

„Najťažšie na svete je zomrieť a znova sa narodiť.“

BUDHA

„Pochopil som, že tento život je jediná príležitosť, ktorú máme, aby sme boli sami sebou.“

OTROK

PREDSLOV

Túto knihu sa naozaj oplatí čítať, a nielen raz. Jej štýl je príjemne priamy, úprimný; príbeh ozajstný, pravdivý, nefalšovaný. Kto nebol alebo ešte stále nie je otrokom svojich problémov, obáv a viny?

Autor nás rýchlo a jednoducho sprevádza vesmírom mysle na miesto, kde môžeme nájsť svoje zdravé ja, ktoré zrejme môžeme počuť len vtedy, keď sami nemôžeme rozprávať.

Francisco Ángel* obohatil vedomosti získané na Gestalt University of America skúsenosťami z dlhých ciest po Ázii, predovšetkým po Indii.

Hrdina tejto knihy predstavuje nás všetkých. Vďaka nemu začíname chápať, že keď sa pred realitou pokúšame ujsť požívaním alkoholu a drog a iných omamných látok, sami sa oslepujeme pred zázrakmi okolo seba. Vďaka nemu začíname chápať, že si nevážime, čo máme, kým to nestratíme.

Pochopíme až potom…

Milý čitateľ, táto kniha ťa udrží v napätí.

Keď začneš čítať, neodložíš ju, kým nedočítaš posledné slová.

Je to óda na život.

DR. Hector Salama Penhos

Rektor Gestalt University of America

*  Autorovo pravé meno; pozn. red.

1. KAPITOLA

Keď som sa prebral, okamžite som si uvedomil, že sa stalo čosi veľmi zlé. Oči ma boleli od prudkého svetla, no nemohol som ich zatvoriť. Chcel som odvrátiť zrak, pohnúť rukami a zakryť si tvár, no nemohol som. Celé telo som mal ochrnuté, vnímal som neznesiteľné bolesti a chlad, aký som dosiaľ nikdy nezažil. Skúšal som zakričať, volať o pomoc, no márne.

Z čohosi v ústach som mal pocit, akoby mi horelo hrdlo, v ušiach mi hrozne hučalo.

Uplynulo niekoľko hodín a zmocňovalo sa ma zúfalstvo, ktoré sa postupne menilo na hrôzu, keď som sa napriek bolesti zmohol na niekoľko súvislých myšlienok…

Kde som?

Čo sa to so mnou deje?

Určite som mŕtvy…

Od bolesti, strachu a zlovestných myšlienok som stratil vedomie a, vďakabohu, na chvíľu som si oddýchol.

Neviem, či prešli hodiny alebo dni, keď som sa znova prebral.

Stále som sa nemohol hýbať, oči som mal dokorán. Bolesť trochu ustúpila, svetlo ma ešte oslepovalo, ale bolo to znesiteľnejšie. Vtedy som si uvedomil, že hučanie, ktoré som vnímal, bolo namáhavé dýchanie, hlboké, ťažké… no nepatrilo mne, o tom som nepochyboval.

Fyzické utrpenie mi otvorilo dvere k úplne novému druhu utrpenia – k duševnému zmätku a naliehavej potrebe nájsť odpovede na otázky:

Som naozaj mŕtvy?

Koho to počujem dýchať?

Čo mi spôsobuje bolesť v hrdle?

Po troške, kúsok po kúsku, sa mi začali vracať spomienky z predošlého dňa – párty, pijatika, hádka s Laurou, naliehanie Edwarda, aby som vyskúšal tú sprostú drogu. Jeho fascinovala.

„Prosím ťa, prestaň piť! Nevidíš, ako sa ničíš?“ kričala Laura. „To chceš? Chceš sa zničiť?“

„Nechcem zomrieť – chcem iba uniknúť.“

„Uniknúť – pred čím? Si blázon.“

„Áno, som blázon a nechápeš ma. Nikto ma nechápe…“

Hodil som do seba dve modré tabletky od Edwarda. Na viac som sa nepamätal

„Ach, Bože! Konečne som to dokázal. Je po mne. To hádam nie je možné. Čo sa so mnou deje? Prečo sa nemôžem pohnúť? Prečo nemôžem zatvoriť oči?

Ten debil ma otrávil, pomyslel som si. Teraz som v pekle a platím za to, čo som urobil… Je to ešte horšie, než by som si vedel predstaviť.

Neveril som v život po smrti, no teraz sa mi zdalo, že iné vysvetlenie neexistuje.

Pane Bože, prosím ťa! Prosím ťa, odpusť mi! Daj mi ešte šancu…

Myšlienky sa mi prerušili, keď som zaregistroval, ako sa otvárajú dvere. Počul som ženský hlas:

„Aký hluk robí tá stará rachotina,“ povedala.

„Máme iba tú. Vieš, aká je toto nemocnica,“ odpovedal muž.

„Naozaj máme iba jeden prístroj na umelú respiráciu?“

„Nuž, je to jednoducho tak. Musíme s tým robiť najlepšie, ako vieme.“

„Čo sa mu stalo?“

„Vyzerá naozaj úboho. Nepozrieme sa naňho?“

Cítil som, že ma odkrývajú, a videl som ženu v bielom plášti. Zdesene na mňa hľadela.

„Prebral sa.“

Muž vedľa nej sa nahol, aby ma videl lepšie.

„Nie, takto vyzeral, keď ho priviezli. Keď ho vyložili na urgentnom príjme, povedali, že mal haváriu, no bol na mol. Kým bol pri vedomí, stále opakoval: Laura, prepáč. Potom upadol do kómy, teraz to vyzerá ako rigor mortis – nemôžeme mu zatvoriť oči.“

„Chudák. Bolo by preňho lepšie, keby zomrel.“

„Myslíš, že by sme ho mali odpojiť? Teraz tu budeme držať živú mŕtvolu na lôžku, ktoré potrebuje niekto iný. Zbytočné plytvanie elektrinou.“

„Myslíš si, že nás vidí alebo počuje… cíti niečo?“

„Samozrejme, že nie, sleduj…“

Videl som, ako sa k posteli blíži nejaká trubica, v ramene som pocítil prudké bodnutie.

To bolí, vy potvory. Ja žijem… Prebral som sa. Pomôžte mi!

Zbytočná námaha.

„Môžeš mu vymeniť infúziu, keď sme už tu,“ ozval sa muž. „Niekto by mal prebrať túto živú mŕtvolu.“

Obaja sa schuti zasmiali, mňa sa zmocnilo zúfalstvo a hnev.

Muž odišiel. Žena vymenila fľašu zavesenú na posteli a rýchlo sa pobrala za ním.

Teraz som dostal niekoľko odpovedí. V duchu som si zopakoval ich rozhovor:

„Nehoda…“

„Upadol do kómy…“

„Laura, prepáč…“

„Niekto by mal prebrať živú mŕtvolu…

„… prebrať mŕtvolu…“

„… mŕtvolu…“

Table of Contents

PREDSLOV

1. KAPITOLA