CESTA Z FORT PRINCE OF WALES K SEVERNÍMU LEDOVÉMU OCEÁNU

Samuel Hearne

JOURNEY FROM

PRINCE OF WALES'S FORT IN HUDSON'S BAY

TO THE NORTHERN OCEAN

In the Years 1769, 1770, 1771, and 1772

Předmluva překladatele

Vážený čtenáři,

jedná se o volné zpracování cestopisného deníku pána Samuela Hearnea. I když se nejedná o doslovný překlad, překladatel se dle nejlepšího svědomí snažil převést do českého jazyka přesný obsah originálního díla. Překladatel usiloval hlavně o to, aby moderního čtenáře nenudil staroanglický literární styl a výrazy, které jsou dnes již zapomenuty. Zároveň byly vypuštěny některé závěrečné informace ohledně arktické fauny a flory, které jsou dnes již všeobecně dobře známé, ale zachovány byly ty, které mohou být pro příznivce severoamerické domorodé kultury zajímavé. Originální poznámky pod čarou byly zahrnuty do hlavního textu a nové poznámky poskytují některé doplňující informace.

Přeji pěkný cestopisný výlet do minulosti.

Taufer Nahkohe Boris

Předmluva

Sir Edmund Walker, prezident společnosti Champlain Society

Champlainova společnost byla založena roku 1905 a první úkol, který si dala za cíl, bylo publikovat cestopis pána Samuela Hearnea. Je to kniha napsána s neobyčejným literárním šarmem a zároveň i věrný popis prvního pokusu průzkumu vnitrozemí vzdálené severní Kanady. Popudem pro tento projekt byly informace indiánů, kteří navštěvovali pevnost Fort Prince of Wales[1] a hovořili o obrovském nalezišti mědi při ústí řeky, která se vlévá do Severního ledového oceánu. Pokus najít takovýto lukrativní zdroj vzácného kovu, byl nevyhnutelný. Dvakrát se to Hearnemu nepodařilo, ale napotřetí uspěl. Po nesmírně namáhavé cestě dosáhl ústí Coppermine River, a když se vrátil, byl zanedlouho jmenován velitelem pevnosti. Když vypukla americká válka o nezávislost, Francie coby spojenec Američanů v roce 1782 napadla britské pevnosti ve vzdálených oblastech Kanady. Eskadra válečných lodí pod velením kapitána La Pérouse přiměla Brity kapitulovat bez boje.

Hearne byl to první běloch, který navštívil tak odlehlé kraje Kanady. Jeho cestopis byl vydán až po spisovatelově smrti a stal se výjimečnou knihou. Kromě vyprávění vlastních zážitku, jsou v ní i údaje ohledně přírodopisu prozkoumaného regionu, přesto byla nutná revize. Byl to náročný úkol, poněvadž vlastně neexistoval nikdo, kdo by měl odborné znalosti. Naštěstí se nové vydání knihy opozdilo, takže mohla být obohacena o odborné poznámky pánu J. B. Tyrrella a E. A. Prebleho. Pan Tyrrell se poprvé vydal na sever západní Kanady v roce 1883. Během následných patnácti let nashromáždil mnoho důležitých poznatků ohledně geologie a zeměpisu nejméně známé části Kanady. V roce 1893 ho na cestách doprovázel jeho bratr jako asistent. Společně přešli tundru od jezera Athabasca směrem k Chesterfield Inlet a odtud společnost pádlovala k Hudsonovu zálivu na kánoích.

Fort Prince of Wales (archív HBC)

Byla to cesta dlouhá 5 150 km přes doposud neprobádané území. Od Fort Prince šel Tyrrell asi necelých patnáct set kilometrů na sněžnicích k jižnímu konci jezera Winnipeg a v roce 1894 znovu přešel tundru od severního konce jezera Reindeer k Hudsonovu zálivu. Od Chesterfield Inlet plul jako předtím do Fort Prince na kánoích podél otevřeného břehu. Z pevnosti se vrátil k jižnímu konci jezera Winnipeg a urazil asi 4 600 km, a to kombinovaně na kánoi a sněžnicích. Za svou zeměpisnou práci dostal ocenění Back Premium od Královské geografické společnosti. Na dotaz, zda ještě jiný běloch navštívil region popisovaný Hearnem, Tyrrell odpověděl: „Jsem jediný, kdo od dob Hearneho prozkoumal zemi mezi Fort Prince a východním koncem Velkého otročího jezera, na jih od 63° rovnoběžky severní šířky, krom mého doprovodu samozřejmě. Jako jediní bílí lidé jsme přešli tu ohromnou zemi na sever od ústí Churchill River a jezerem Athabasca a předěl mezi východním koncem Velkého otročího jezera a Chesterfield Inlet. Také indiáni tvrdili, že přede mnou tam byl jenom pan Hearne. Poslední cestu jsem podnikl před šestnácti lety a od té doby tam žádný běloch nebyl. Stavba železnice do Fort Prince to ovšem brzy změní. Od doby, co jsem zkoumal Chesterfield Inlet a jeho okolí, dělal můj bratr průvodce expedici Královské jízdní policie, která použila mé mapy a cestovala podél řeky Hanbury k Chesterfield Inlet. Nutno říci, že sever skýtá velkolepé pole pro další průzkumy.“

Tyrrellův výzkum významně doplňuje Hearneho průzkum zvláště pak z přírodopisného hlediska a dlužni bychom neměli být ani panu E. A. Preblemu z Washingtonu. Preble podnikl několik cest na sever od Fort Prince, k řekám Athabasca a Mackenzie a zkoumal tundru na sever od Velkého otročího jezera. Pro americké ministerstvo zemědělství zkoumal hlavně tamní floru. Krom Hearneho cestopisu bude Champlainova společnost vydávat mnohé další spisovatelé, kteří psali o východní Kanadě. Tohoto roku by se mělo dokončit třídílné dílo pána Lescarbota z názvem History of New France, jež je poprvé přeloženo do angličtiny. Nicolas Denys byl první, kdo podrobně popsal pobřeží východní Kanady a společnost podruhé publikovala jeho knihu s bohatými poznámkami. Le Clercq popsal poloostrov Gaspé[2] a jeho zajímavé obyvatelstvo. Také Champlainovo dílo bude poprvé kompletně přeloženo do angličtiny a objeví se v šesti dílech. Území na západ od Hořejšího jezera je také zajímavým tématem pro zveřejnění, ale veškerý materiál je moc roztroušený. Hearneův cestopis bude dobrý počátek. La Vérendrye je zase první běloch který spatřil Skalisté hory, a rovněž jeho spisy budou poprvé přeložený do angličtiny. Mezitím se členové společnosti mohou těšit z příjemného vyprávění pana Hearnea, jež je editováno kompetentními osobami, jež se starají o chod Champlain Society.

Toronto, leden 1911

Ediční úvod

Samuel Hearne je jeden z nejzajímavějších cestovatelů v dějinách Severní Ameriky. Když mu bylo čtyřiadvacet let, byl pověřen, aby pěšky prozkoumal interiér ohromného kontinentu. Ačkoli nevěděl nic o nerostech, měl za úkol objevit velké měděné doly. Nakonec byla jeho zpráva o nerostech celkem bezvýznamná v porovnání s jeho popisem severní Kanady a životě místních lidí. Byl to první detailní popis kanadského vnitrozemí a jen málo lidí jeho věku zvládl tolik práce, kterou ještě obohatil skvělým vyprávěním, které vyšlo v knižní podobě.

Vše co víme o jeho raném životě je obsaženo ve smutečním oznámení v evropském časopise London Review z června roku 1797, v článku s názvem: „O panu Samuelu Hearneovi, autorovi knihy ‚A Journey from Prince of Wales Fort, in Hudson Bay, Northern Ocean, undertaken by order of the Hudson’s Bay Company fort he discovery of Copper Mines, A North-West Passage, &c., in the years 1769, 1770, 1771 a 1772.‘:

„Pan Samuel Hearne se narodil roku 1745. Byl synem pana Hearnea, tajemníka Waterworks, London Bridge, který pocházel z velmi úctyhodné rodiny ze Somersetshire. Pan Hearne zemřel na horečku v jeho čtyřicátém roce, kdy byly malému Samuelovi tři roky a jeho sestře pět. Paní Hearneová měla příliš malý příjem, takže si nemohla dovolit bydlení ve městě, tak se musela přestěhovat do rodného Dorsetshiru. Zde žila jako urozená a respektovaná dáma, a jelikož pro své děti chtěla dobré vzdělání, poslala je co nejdříve do školy. Jenže Samuel měl k učení velký odpor a nepomáhaly žádné hrozby ani přesvědčování, takže nikdo nepočítal s tím, že by se stal učencem. Sport mu šel mimořádně dobře a měl rád kreslení. I kdy ho nikdo nevedl, kopíroval s pečlivou přesností. Přátelé paní Hearneové doporučili, aby dala syna na nějakou obchodní školu, ale to také odmítal. Spíše se chtěl dostat na moře a matka mu v tom neochotně vyhověla. Vzala ho do Portsmouth, kde se ho ujal kapitán lord Hood. Samuelova námořní kariera započala v jeho jedenácti letech, a jako lodní poddůstojník sloužil pod stejným velitelem několik let. Z námořnictva odešel buď proto, že skončila válka nebo neměl naději na povýšení. Posléze vstoupil do služeb Hudson Bay Company jako první důstojník jedné z jejich šalup. Hearne se brzy prosadil coby důvtipný a pilný muž nebojící se zariskovat, proto chtěla společnost využít jeho potenciál. Dostal za úkol najít severozápadní průchod do Asie a on se ho nadšeně ujal. Časem se stal guvernérem a velitelem pevnosti Fort Prince of Wales, dokud ji v roce 1782 neobsadili Francouzi. Do Anglie se pan Hearne vrátil roku 1787. Díky své píli vydělal společnosti mnoho tisíc a sám se mohl těšit z klidného života v blahobytu, ale tam, kde tak dlouho žil, byly peníze zbytečné. Snad ani nevnímal jejich hodnotu a půjčoval neopatrně i těm, které sotva znal. Pro svou upřímnost nepoznal dvojakost ostatních. Jeho povahu lze posoudit podle jeho psaní, které je přirozeně lidské a jednoduché. Ani před svou smrtí neřekl o nikom křivého slova. Takové jsou hlavní rysy pana Hearne a pokud v něčem selhal, mnohé jeho přednosti to převážily. Zemřel na vodnatelnost v listopadu roku 1792, v 47 letech."

Když Hearne vstoupil do služeb Hudson Bay Company (HBC), byl po čase poslán do Fort Prince of Wales, ohromného kamenného opevnění stojícího na nízkém skalnatém vrcholku při ústí Churchill River. Tehdy mu bylo pětadvacet let. Několik let se zabýval nákupem kožešin od Eskymáků, kvůli čemuž musel pendlovat nahoru a dolů podél pobřeží Hudsonova zálivu. Prvního června roku 1767 vyryl své jméno na hladkou plochu skály Sloops Cove, na západní straně přístavu u pevnosti. Když jsem to místo navštívil v roce 1894, vypadala rytina tak čerstvě, jako kdyby Hearne kladivo a dláto právě odložil.

Guvernér teritoria pan Moses Norton pověřil Hearnea, aby se s indiány vydal na západ Hudsonova zálivu a hledal tam naleziště ryzí mědi, poněvadž indiáni tuto rudu často do pevnosti přinášeli. Rok předtím (1768), než se Hearne vydal poprvé na cestu, měl to štěstí, že se mohl zdokonalit ve znalosti astronomické a geodetické, poněvadž do pevnosti přicestovali londýnští vědci William Wales a Joseph Dymond. Pánové měli za úkol sledovat přechod Venuše přes Slunce, k čemuž mělo dojít třetího června 1769. William Wales byl jeden z nejpřednějších astronomů, matematiků a spisovatelů těch časů, který také cestoval s kapitánem Cookem, na jeho plavbě kolem světa (1772-74) a účastnil se i jeho poslední plavby (1776-79).

Tato kniha bude obsahovat popis tří cest na západ a severozápad od pevnosti. Hearne měl najít nejen legendární ložisko měděné rudy, ale i přístav, kde by se mohl materiál nakládat přímo do lodí, aby byly náklady na těžbu a dopravu co nejmenší. Během první a druhé cesty cíle nedosáhl, ale potřetí i přes všechny potíže „měděné doly“ našel.

Jsem rád, že jsem měl příležitost projít země, po kterých cestoval i Samuel Hearne před sto dvaceti třemi lety, a kam doposud ještě žádný běloch krom nás nevstoupil. Ale některé věci se od té doby změnily. Odžibwejové, kteří zabírali území až po severní konec jezera Dubawnt odešli a jejich místo zabraly roztroušené tlupy a rodiny Eskymáků, kteří téměř zapomněli na břehy Severního oceánu, odkud přišli. Eskymáci se stáhli více na jih kvůli sobu polárnímu (algonkinsky karibu, qalibu), který byl zdrojem potravy a kožešin. Během cesty jsem viděl opuštěná tábořiště indiánů, která se hlavně nacházela v těch několika roztroušených hájích podél břehu jezera Dubawnt a řeky Kazan, které byly opuštěné již mnoho let.

Není vyloučeno, že Hearne krom Fort Prince působil i v jiných stanicích na jižním břehu Hudsonova zálivu, jako třeba na řekách Albany, Moose a Slude (východní Maine). V roce 1774 byl v York Factory, odtud byl v květnu či červnu poslán do vnitrozemí k řece Saskatchewan, kde založil stanici Cumberland House.[3] Stanice byla založena v poměrně blízké vzdálenosti od obchodní stanice Josepha Frobishera.[4] Následující rok byl povolán zpět do Fort Prince, kde měl nastoupit na místo zesnulého guvernéra Mosese Nortona a dále obchodoval s indiány až do srpna 1782, kdy pevnost vypálili Francouzi.

Když se Francouzi objevili před pevnosti s třemi válečnými loďmi, požádali posádku, aby složila zbraně a Hearne tak učinil, aniž by někdo vypálil ránu. Hearne byl vzat na jednu z francouzských lodí a měl dovoleno vzít si sebou osobní majetek, ale majetek HBC Francouzi buď zabavili, nebo spálili. Všichni zajatci byli odvezeni do Francie. S Hearnem se nezacházelo ani tak jako s válečným zajatcem, ale spíše jako s mužem vědy, poněvadž kapitán eskadry Jean–François de La Pérouse byl sám vědec a objevitel. Když byl následujícího roku podepsán mír, vrátil se Hearne co nejdříve do Hudsonova zálivu, ale nešel do Fort Prince, kde se nedostávalo dřeva a vody, ale usadil se osm kilometrů jižně od pevnosti.

V roce 1784 tam přicestoval z Anglie čtrnáctiletý David Thompson, který se později stal významných zeměpiscem. Thompson zůstal v zálivu jeden rok, během kterého okopíroval část z Hearneho cestopisu. I když ke svému veliteli neměl příliš přátelský vztah, byl jeho cestovatelským vzorem. Jeho knihy nyní vlastní vláda provincie Ontario a jsou plné detailních informací o severozápadě Ameriky, kterou osobně prozkoumal.

V roce 1787 se Hearne vrátil do Anglie, a od tohoto data až po jeho smrt v roce 1792 strávil pravděpodobně nejvíce času úpravou svého cestopisu.

Než budeme hodnotit Hearneho cestopis, nebude od věci si předem připomenout okolnosti, které vedly k jeho expedici. V sedmnáctém století se stále ještě ve velkém pátralo po zlatě a stříbře, proto se mnoho dobrodruhů vydávalo na sever a mnozí brzy rozpoznali, že tam jsou vedle drahých kovů i jiné zdroje bohatství. Všimli si, že domorodci jsou ochotní vyměnit za evropské výrobky nepatrné hodnoty své kožešiny, kterých je na severu ohromné množství a na evropském a asijském trhu mají velikou hodnotu.

Holanďané, Francouzi a Angličané se snažili ukrojit co největší díl z tohoto bohatého koláče, což vedlo k mnoha válkám a masakrům. Holanďané měli základnu na řece Hudson (New York), Francouzi na St. Lawrence (Quebec a Ontario) a Angličané na břehu Hudsonova zálivu, kde vznikla jedna z největších kožešinových obchodních společností, jakou vůbec kdy svět poznal. Jmenovala se The Governor and Company of Adventurers of England, trading into Hudson Bay, zkráceně Hudson Bay Company (HBC). Společnost nejprve zakládala malé obchodní stanice a pevnosti při ústí řek na břehu Hudsonova zálivu, kam připlouvali indiáni ze vzdáleného vnitrozemí za účelem prodeje kožešin za zbraně, nože a jiné komodity.

Na počátku osmnáctého století někteří indiáni přinesli do obchodních stanic na řekách Churchill a Nelson hrubé kusy ryzí mědi. Z mědi měli také ozdoby a zbraně. Na dotaz, kde měď našli, odpověděli, že na břehu řeky daleko na severu, kde se dá sbírat ve velkém množství rovnou z povrchu země. Vyprávění o nalezišti a hmatatelné důkazy vzbudily v Angličanech nemalou zvědavost. Usoudili, že daleko větší zisk by přinášela přímá těžba, než příliš malé dodávky od indiánů, proto se rozhodli, že naleziště najdou sami, ať to stojí, co to stojí. První, kdo se o to pokusil, byl osmdesátiletý kapitán James Knight, který většinu života nakupoval pro HBC kožešiny od indiánů a několik let velel York Factory[5]. Společně s ním cestoval kapitán Barlow, další obchodník z Fort Albany a kapitán Vaughan.

Joseph Robson uvedl: „guvernér Knight a kapitán Barlow si byli jisti, že se na severu nacházejí bohaté doly, protože indiáni o nich mluvili a přinášeli měď do pevnosti. Guvernér uvedl, že cestu k dolům zná stejně dobře, jak své boty. V roce 1719 kapitán Knight a jeho spolupracovníci vypluli z Anglie na dvou lodích směrem k Albany. Byli dobře naloženi zásobami, obchodním zbožím a bytelnými železnými boxy, ve kterých chtěli přivést měď a jiné drahé kovy. Žel flotila ztroskotala na Marble Island, kde se ztratily lodi i posádka a půl století o nich nikdo neslyšel.“

O tři roky později vyplul z Fort Prince na příkaz HBO kapitán Scroggs, aby po ztracené výpravě pátral, ale přitom neopomněl hledat také měď. Popis jeho cesty se nachází v publikaci Account of the Countries adjoining to Hudson Bay, ale o ztracené posádce tam není zmínka, zato o mědi ano: „Scroggs měl k dispozici dva Odžibweje, kteří přezimovali na Churchill a vyprávěli mu o měděném dolu, kde se dá ruda sbírat přímo z povrchu země a mohou tam připlouvat menší lodě. Sami přinesli nějaké kusy mědi jako důkaz a načrtli uhlím mapu země.“

Na sever cestoval také pán Norton (otec guvernéra Mosese Nortona), a jak sám uvedl v roce 1733 řediteli HBC, že „věrně sloužil společnosti mnoho let, během kterých zažil mnoho potíží a útrap na dlouhých cestách s místními lidmi, proto aby podpořil obchod a nasazoval proto vlastní život.“

Komisi předložil zprávu také Alexander Browne, lékař, který byl ve službách HBC šest let. Ten tvrdil, že indiáni nosili rudu na žádost guvernéra Nortona, a že později slyšel, že pan Norton v tom dolu byl, a tvrdil, že tam je značné množství mědi vhodné k těžbě. Je ale málo pravděpodobné, že by Norton Coppermine skutečně navštívil.

Po neúspěšném pokusu pánů Knighta a Scroggse, se na sever vypravilo po moři ještě několik jiných expedic. Většinou to byly spíše komerční výpravy za Eskymáky, ale veřejnosti se prezentovalo, že hledají severozápadní přechod do Číny a měděné doly. Jelikož se během let nic nenašlo, zájem o měď poněkud oslábl, ale podle záznamů společnosti HBC, nebyl v žádném případě zapomenut.

Mezitím zemřel Richard Norton a jeho míšenecký syn Moses byl místo něj jmenován guvernérem. V roce 1767 byly nalezeny na Marble Island pozůstatky nešťastné expedice kapitána Knighta a tak si vedoucí představitelé HBC připomněli, proč byla podniknutá. Tuto pozornost navíc přiživili Odžibwejové, kteří přišli do Fort Princ v roce 1768 s pěknými vzorky mědi, kterou přinesli od řeky Coppermine. Na základě toho guvernér Moses Norton usoudil, že se přece jen může jednat o lukrativní naleziště a navíc vzdálené „jen čtyři sta mil“ od pevnosti. Nyní byl přesvědčen, že je nutno věc pečlivě prošetřit. Osobně pak v Londýně předložil vedení společnosti návrh, aby byl učiněn pokus měděné doly objevit a žádal schválení projekt realizovat. Nemělo by se jednat o nákladnou záležitost, kdyby se toho zhostil někdo, kdo by šel na sever zároveň s indiány a sdílel s nimi jejich způsob života.

Již před Hearnem byli do divočiny posílání muži z obchodních stanic, zvláště pak z Yorku. Například roku 1690 to byl Henry Kelsey, který cestoval, až k řekám Assiniboine a Saskatchewan, kde poznal indiány Naywatamee (Mandani). V roce 1754 podnikl cestu do plání v okolí severního Saskatchewanu pan Anthony Hendry, kde se snažil navázat přátelské vztahy s Černonožci a jejich spojenci, aby zabránil prodeji kožešin francouzským obchodníkům z Montrealu. Ti do těchto zemí pronikli již před několika lety. Oba cestovatelé byli domorodci vlídně přijati a domů se vrátili s informacemi ohledně zemí, které navštívili, ale žádná z nich neměla takovou úroveň jako cestopis Samuela Hearnea.

Guvernér Norton měl dost soudnosti, aby si uvědomil, že pokud má mít výzkum úspěch, musí ho realizovat někdo, kdo je schopen sdílet domorodý způsob života, má schopnost objektivně zkoumat zemi a případně ohodnotit cenu měděných nalezišť a určit jejich polohu. Proto si vybral čtyřiadvacetiletého Samuela Hearneho, který sloužil jako poddůstojník v britském válečném námořnictvu a ve službách HBC coby první důstojník na lodi Charlotte, která pravidelně vyplouvala z Fort Prince za obchodem s Eskymáky. Co všechno prožil a zjistil, bude předmětem této knihy.

Povahu pana Hearnea můžeme docela dobře poznat z četby jeho knihy. Určitě byl pracovitý a přiměřeně pedantský, ale ne zbytečně průbojný. Byl jiný než sir Alexander Mackenzie, který o osmnáct let později zkoumal tok řeky Mackenzie a došel až ke břehům Velkého otročího jezera. Mackenzie byl panovačný, a ti kteří ho doprovázeli, byli pro něj toliko nástroje, které sloužili k dosažení jeho úspěchu, ať už to byli běloši či indiáni. Z domorodého způsobu života ocenil akorát to, co se mu právě hodilo do krámu. Jeho kniha je detailním popisem technických údajů a incidentů. Naproti tomu Hearne pokládal zvyky domorodých lidí za zajímavé a jejich záměry a touhy velkou měrou ovládaly vývoj jeho výpravy.

Hearneho první výprava dopadla poměrným fiaskem, poněvadž ho indiáni odvedli několik set kilometrů do divočiny, a když je jeho společnost unavila, jednoduše ho o všechno ho oloupili a zanechali tak. Hearne si pak musel najít vlastní způsob, jak se vrátit do Fort Prince. Druhá expedice byla více úspěšná, poněvadž jej indiáni více respektovali a podporovali, dokud bylo dost jídla. Potom jejich ochota ochabla a k řece Coppermine ho nedovedli. Potřetí již byl Hearne úspěšný. Stal se z něj zkušený průzkumník a s podporou indiánského průvodce Matonabbeeho z kmene Odžibwe se mu to povedlo. Matonabbee byl Hearneho dlouholetý oddaný společník, který ho na cestách doprovázel kolem deseti let. Pokud se však Hearne pokusil zasahovat do indiánského systému cestování, bylo mu striktně řečeno, aby se řídil pravidly, pokud si přeje vidět měděné doly. Je možné, že se Matonabbee o Hearneho staral, proto že mu to dal za úkol jeho opatrovník z mládí, hrubý, ale zásadový guvernér pevnosti Fort Prince, Moses Norton. Přesto je Hearneho popis Matonabbeeho osoby jedním z nejvíce uznávaných popisů severoamerického indiána.

Hearne měl evidentně velmi dobrou paměť a umělecké nadaní pro popis krajiny v její detailní perspektivě. Stejně jako Robert Louis Stevenson a mnoho dalších, nebyl dobrým studentem, přesto měl dar atraktivní literární formou zpracovávat své zážitky. Jistý problém měl ale někdy s argumentací. Zdá se, že se někdy nezdráhal použít jisté dezinformace, jen aby zaplnil místo v textu, jako například, když tvrdil, že na řece Coppermine bylo slunce o půlnoci nad obzorem, i když bylo zataženo. Jenže i kdyby bylo jasno, v tom období je slunce stejně za obzorem. A jeho popis Mosese Nortona byl nejspíš také ovlivněn jeho očividným odporem ke guvernérovi.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Předmluva překladatele

Předmluva

Ediční úvod