Umenie Ducha

Návrat súčasného umenia do chrámu

Jezuitská kaplnka Sedembolestnej Panny Márie, Piešťany, 2011 – 2015

Vystavujúci autori:

2011: Ladislav Čarný, Rudolf Sikora, Drahomíra Lányi, Lucia Lizáková, Matúš Lányi,

Jozef Vydrnák, Klára Bočkayová, Dorota Sadovská, Andrea Čepiššáková

2012: Milan Bočkay, Michal Kern, Daniel Fischer, Julián Filo, Jarmila Sabová, Matúš Zajac,

Vladimír Kordoš – Veronika Rónaiová, Zuzana Boteková, Barbora Kožíková-Lichá,

Katarína Horváthová-Pripková, Stano Masár

2013: Štefan Papčo, Monogramista T·D, Miloš Urbásek, Dorota Filová a Rudolf Fila,

Anna Fedáková, Otis Laubert, Jana Zaujecová, Ľubo Stacho, Ján Mathé, Vladimír Popovič

2014: Palo Macho, Stanislav Piatrik – Marek Halász, Igor Kalný, Jozef Jankovič, Mária Filová,

Jindřich Štreit, Michal Studený, Ľudovít Hološka, Svetozár Ilavský, Mária Rudavská

2015: Andrej Rudavský, Eva Tkáčiková, Jana Farmanová, Monika Stacho, Viktória Šoltisová,

Jozef Sedlák, Marko Blažo, Andrej Bán, Katarína Balunová, Vladimír Havrilla

Autor projektu: Leopold Slaninka SJ

Odborná spolupráca: Daniela Čarná

Ukážka z elektronickej knihy

UMENIE DUCHA/Návrat súčasného umenia do chrámu

„Pán ich naplnil zmyslom pre umenie.“ (Ex 35,35)

Projekt Umenie Ducha vytvára priestor pre diela súčasného umenia, ktoré odzrkadľujú kresťanské posolstvo. Navracia ich do chrámu, kde kvalitné súčasné umenie často chýba. Päťdesiat diel, ktoré boli počas piatich rokov vystavené v medzipriestore, pred vstupom do jezuitskej kaplnky Sedembolestnej Panny Márie v centre Piešťan, vytvorili súčasní renomovaní umelci ako súčasť voľnej tvorby. Odzrkadľujú ich výtvarný názor, ako aj osobné duchovné svedectvo.

Miesto pred vstupom do chrámu nie je iba jeho predsieňou. Religionista Mircea Eliade považuje vstup do chrámu za hranicu, územie, kde sa uskutočňuje prechod zo sveta profánneho do sveta posvätného. Slúži ako miesto modlitby, ktoré denne navštevujú mnohí veriaci, ale aj náhodní okoloidúci. Vystavené diela majú ľuďom pomôcť, aby sa stíšili a zamerali na to podstatné. Ponúkajú možnosť preniknúť do hĺbky posolstiev, na ktoré umelci poukazujú novým a často aj netradičným spôsobom. Ich cieľom totiž nie je ilustrácia zobrazovaných tém, ale ich pretlmočenie do aktuálneho vizuálneho jazyka. Môžu nás osloviť svojím estetickým pôsobením, ale viacerými interpretačnými vrstvami aj vyvolávať otázky a pozývať nás pod povrch, k významu zobrazovaného. Výstavy umeleckých diel v chráme sú možnosťou, ako objaviť nové rozmery tvorivosti, ale najmä zamyslieť sa nad posolstvami kresťanskej viery z iných uhlov pohľadu. Novou inšpiráciou nám môžu pomôcť prehĺbiť vieru a chrámu sčasti prinavrátiť jeho úlohu kultivovania ducha.

V minulosti bola Cirkev významnou podporovateľkou umenia. Vytvárala priestor pre tvorbu tých najprogresívnejších umelcov svojej doby. Toto puto sa prerušilo so sekularizáciou spoločnosti v 19. storočí, keď umelci prestali byť viazaní na objednávateľov a začali hľadať nové témy a spôsoby vyjadrenia. Cirkev, až na niektoré výnimky, stratila kontakt s progresívnou umeleckou scénou. Témy vychádzajúce z kresťanstva však v umení nestratili svoju kontinuitu a neprestali v ňom rezonovať. Neboli však už ovplyvňované objednávateľom, ale individuálnymi preferenciami konkrétneho umelca, ktorý kresťanské námety využíval ako metaforu definovania postavenia človeka v spoločnosti či odraz vlastného prežívania. V avantgardách začiatku 20. storočia nachádzali ohlas v neoimpresionizme (Paul Gauguin), v sociálne ladených prúdoch expresionizmu (James Ensor, Emil Nolde), v symbolizme (Gustave Moreau) či surrealizme (Salvador Dalí), v druhej polovici 20. storočia sa objavujú napr. v poparte (Andy Warhol) či videoumení (Bil Viola). Viacerí významní umelci svojou tvorbou výrazne zasiahli aj do sakrálnych priestorov (Henri Matisse, Marc Chagall).

Aj keď reflexia kresťanstva nie je na súčasnej slovenskej výtvarnej scéne v centre pozornosti, permanentne na nej rezonuje. Vývoj tvorby viacerých autorov, ako aj postupné oživovanie záujmu historikov umenia, galérií a ojedinele aj Cirkvi o analýzu danej témy v slobodných podmienkach po Nežnej revolúcii ukazuje, že ide o živú tému (napr. výstava Ad Laudem Artificis, SNG 1999; Očami (ne)viditeľné. Reflexia kresťanstva v súčasnom umení, Dom umenia Bratislava 2011; výstavy v kaplnke sv. Jána v Bratislave a i.). V umení prvej polovice 20. storočia bola náboženská téma prirodzenou súčasťou tvorby autorov formujúcich slovenskú podobu nastupujúcej moderny (Martin Benka, Ľudovít Fulla, Mikuláš Galanda, Cyprián Majerník), v prepojení s vidieckou tematikou (napr. vidiecka Madona). Po druhej svetovej vojne bola slobodná tvorba a náboženská sloboda potlačená nastupujúcou ideológiou komunizmu. Na konci päťdesiatych a v slobodnejších šesťdesiatych rokoch 20. storočia sa ikonografické motívy sporadicky objavili v tvorbe niektorých autorov Skupiny Mikuláša Galandu (Andrej Rudavský), u Stana Filka či Vincenta Hložníka. Po nástupe normalizácie, ktorá umelcom tzv. neoficiálnej scény zabránila verejne prezentovať ich tvorbu, sa prihlásenie k univerzálnym hodnotám kresťanstva pre mnohých stalo synonymom slobody a demokracie. Nepriamo to súviselo aj s katolíckym disentom a tajnou cirkvou, ktoré mali na Slovensku dôležité miesto. Na Veľký piatok 1988 zorganizovali v Bratislave tzv. sviečkovú demonštráciu, ktorá výrazne prispela k zmene spoločenského systému v roku 1989. Stavba kostolov bola v spomínanom období vo väčšom rozsahu nemožná a kvalitné umelecké diela v interiéroch chrámov, ktoré začali vo veľkom vznikať v deväťdesiatych rokoch, sú (podobne ako hodnotná architektúra) tiež skôr výnimkou.

Projekt Umenie Ducha prezentuje mnohých autorov prednovembrovej generácie, ktorí sa reflexii kresťanstva venovali či venujú systematicky (Ján Mathé, Julián Filo – obaja nositelia Ceny Fra Angelica, Ladislav Čarný, Rudolf Sikora, Veronika Rónaiová, Klára Bočkayová), ako aj predstaviteľov strednej a mladšej generácie (Matúš Lányi, Dorota Sadovská, Andrea Čepiššáková a i.). Svoje miesto tu majú aj autori, ktorí sa témy dotýkajú skôr okrajovo, no výrazne k nej prispeli jedným či viacerými ťažiskovými dielami (zo starších generácií napr. Rudolf Fila, Jozef Jankovič, Daniel Fischer, Dezider Tóth, Vladimír Kordoš, Michal Kern, z mladších napr. Marko Blažo, Štefan Papčo, Stano Masár a i.). Sú medzi nimi umelci využívajúci tradičné médiá, ako aj predstavitelia konceptuálnych a analytických tendencií. Nedá sa u nich hovoriť o príbuznom výtvarnom štýle, skôr o individuálnych prístupoch sledujúcich vlastné východiská tvorby. Predsa však môžeme spomenúť často využívanú stratégiu interpretácie diel z histórie umenia, ktorá má na slovenskej scéne (nielen vo vzťahu k sledovanej téme) silnú pozíciu. Tá sa prirodzene prejavila práve v dialógu s históriou, prostredníctvom stáročia trvajúcich motívov kresťanskej ikonografie.

Projekt Umenie Ducha/Návrat súčasného umenia do chrámu (voľne inšpirovaný projektom jezuitu Friedhelma Mennekesa v Kolíne nad Rýnom), vznikol s cieľom dlhodobo prispievať k obnovovaniu dialógu umenia a Cirkvi, umelcov a sakrálneho priestoru, a vytvárať príležitosti na komunikáciu a podporu kvalitného súčasného umenia na Slovensku. Prezentované diela vytvorili vyše päťdesiati autori rôznych generácií, ktorí – nezávisle od svojej konfesnej príslušnosti – zaujímajú ku kresťanskej ikonografii tvorivý postoj. Nepracujú s naráciou či preberaním tradičných, jasne čitateľných a zaužívaných ikonografických schém, ale nanovo ich formulujú. Témy diel, ktorých výber korešponduje s liturgickým obdobím roka, vychádzajú z kresťanstva – autori ho interpretujú ako nadčasovú hodnotu, výraz osobného hľadania, pričom pracujú aj s napätím dialógu vedeného celé stáročia o tých istých, no stále aktuálnych témach. Do tohto dialógu sme pozvaní tvorivo vstúpiť.

Daniela Čarná

THE ART OF THE SPIRIT/Contemporary Art’s Return to the Place of Worship

“The Lord has filled them with skill for art.” (Ex 35,35)

The Art of the Spirit project creates a space for works of contemporary art which reflect the Christian message. It returns them to the house of worship, where high-quality contemporary art is often lacking. Over the course of five years fifty artworks have been presented, in the form of single-work exhibitions, in the interspace before the entrance to the Jesuit chapel of the Virgin Mary of the Seven Sorrows in the centre of Piešťany. These were produced by well-known contemporary artists as part of their free creation. The works reflect their artistic opinion and their personal spiritual testimony.

The place in front of the church entrance is not solely a vestibule. According to the religionist Mircea Eliade the entrance to the temple is a frontier, a zone of passage from the profane to the sacred world. It serves as a place of prayer, which is visited daily by many believers and also by casual passers-by. The exhibited works are intended to help in the attainment of stillness, concentration on the essential. They offer an opportunity to penetrate to the depths of the messages which the artists are evoking in a new and often untraditional manner. Their goal is not illustration of the themes depicted but rather their translation to a contemporary visual language. They can address us through their aesthetic power; with their several interpretative layers they may also evoke questions and invite us under the surface, to the meaning of what is depicted. Exhibitions of artworks in a church provide opportunities to discover new dimensions of creativity, and above all to ponder the messages of the Christian faith from other perspectives. With new inspiration they may help us to deepen faith and partially to give back to the place of worship its role in the cultivation of the spirit.

In the past the Church was an important supporter of art. It created a space for the work of the most progressive artists of the age. This bond was severed with the secularisation of society in the 19th century, when artists ceased to be dependent on commissioning patrons and began to seek new themes and modes of expression. The Church, with only a few exceptions, lost contact with the progressive art scene. Themes issuing from Christianity nonetheless did not lose their continuity in art and did not cease to resonate there. By then, however, they were no longer influenced by the patron but rather by the individual preferences of the particular artist, who used Christian subjects as a metaphor for defining the position of man in society or as a reflection of his own experience. In the avantgardes of the early 20th century these themes found a response in neo-impressionism (Paul Gauguin), in the socially charged currents of expressionism (James Ensor, Emil Nolde), in symbolism (Gustave Moreau) and in surrealism (Salvator Dalí); during the second half of the 20th century they appeared, for example, in pop-art (Andy Warhol) and video art (Bil Viola). There were also several prominent artists who intervened in their artistic capacity in the sacral precincts (Henri Matisse, Marc Chagall).

In the contemporary Slovak visual art scene reflection on Christianity, while it is not at the centre of attention, has a permanent resonance. Proof that this is a living topic may be seen in the evolving work of several artists, as also in the gradual revival of interest in analysis of the theme, in the conditions of freedom following the Velvet Revolution, on the part of art historians, galleries, and on rare occasions also the Church (for example, the exhibitions Ad Laudem Artificis, Slovak National Gallery, Bratislava, 1999; (In)visible to the Eyes. Reflection on Christianity in Contemporary Art, Dom umenia, Bratislava, 2011, exhibitions in St. John Evangelist chapel, Bratislava). In the art of the first half of the 20th century the religious theme was a natural part of the work of those artists who were formulating the Slovak version of ascendant modernism (Martin Benka, Ľudovít Fulla, Mikuláš Galanda, Cyprián Majerník), in conjunction with themes of the countryside (e.g. the rural Madonna). After World War II the free creation of art, along with religious freedom, was progressively suppressed by the advancing ideology of communism. In the late 1950s and in the freer 1960s iconographic motifs were sporadically found in the work of some artists of the Mikuláš Galanda Group (Andrej Rudavský) and in Stano Filko and Vincent Hložník. With the onset of normalisation, which did not permit public presentation of their work, for many artists of the so-called unofficial scene adherence to the universal values of Christianity became a synonym of the principles of freedom and democracy. There was also an indirect connection with Catholic dissent and the underground Church: these had an important position in Slovakia, which led to the organisation of the “Candles Demonstration” in Bratislava on Good Friday 1988 and contributed to the change in the social system in 1989. During that period it was not possible to build churches on any wide scale; however, high-quality artworks in the interiors of the numerous churches built during the 1990s, when there was a boom in their construction, are equally (like meritorious architecture) something of a rarity.

The Art of the Spirit project presents many artists of the post-1989 generation who have devoted themselves systematically to reflection on Christianity (Ján Mathé and Julián Filo, both of them holders of the Fra Angelica Prize, Ladislav Čarný, Rudolf Sikora, Veronika Rónaiová, Klára Bočkayová), and representatives of the middle and younger generations (Matúš Lányi, Dorota Sadovská, Andrea Čepiššáková etc.). It also presents artists who touch on the theme more marginally but have made essential contributions to it in one or more of their crucial works (of the older generations e.g. Rudolf Fila, Jozef Jankovič, Daniel Fischer, Dezider Tóth, Vladimír Kordoš, Michal Kern; of the younger e.g. Marko Blažo, Štefan Papčo, Stano Masár etc.). These include artists using traditional media as well as representatives of conceptual and analytic tendencies. One cannot speak of them having a kindred artistic style: their approaches are individual, proceeding from their own creative premises. And nonetheless we may call to mind the frequently employed strategy of interpretation of works from the standpoint of art history, which has held a strong position in Slovakia across the generations (and not only in relation to the theme here addressed). This is naturally manifested here in the dialogue with history: the motifs of Christian iconography which have endured for centuries, and with which, for many artists, the current attractiveness of the given theme is interwoven.

The Art of the Spirit/Contemporary Art’s Return to the Place of Worship (loosely inspired by a project of Jesuit Friedhelm Mennekes in Köln). came into being with the aim of making a long-term contribution to renewal of the dialogue between art and the Church, between artists and the sacral space, and creating an opportunity for communication and support of high-quality contemporary art in Slovakia. The works presented were created by fifty artists of various generations independently of their confessional allegiance, who were drawn to make a creative response to Christian iconography. Their work does not involve narration or adoption of the traditional, clearly legible and conventional iconographic schemas: rather, it grasps these in a new way. The themes of the works, whose selection corresponds with the liturgical period of the year, proceed from Christianity – the artists interpret this as a timeless value, an expression of their personal seeking, and they work also with the tension of a dialogue conducted with themes repeated over centuries but still newly topical, and we too are invited to take a creative part.

Daniela Čarná

Ladislav ČARNÝ: Salvator Mundi, 2003

Zrkadlový objekt, 71 x 65 x 7 cm

Súkromná zbierka

12. 3. – 9. 4. 2011

Salvator Mundi je zrkadlový objekt, ktorý v abstraktnej forme, prostredníctvom materiálov, akými sú zrkadlo a lano, zobrazuje Spasiteľa sveta – Krista na kríži. Osobne sa dotýka každého z nás, pri pohľade naň sa stávame jeho súčasťou. Zvlášť v pôstnej dobe nás odraz v zrkadle pozýva k sebareflexii, k osobnej odpovedi Kristovi na jeho výzvu pre život každého z nás a k hlbšiemu stotožneniu sa s ním. Salvator Mundi bol vystavený vo viacerých galerijných, ale aj sakrálnych priestoroch, napríklad v Kaplnke sv. Jána Evanjelistu pri františkánskom kostole v Bratislave.

•Prečo sa práve zrkadlo pre Vás stalo jedným z podstatných materiálov, médií tvorby?

„Pre antického človeka bol odraz v zrkadle dôkazom existencie duše. Pre nás je odrazom videného sveta, vrátane našej podoby v ňom. Zrkadlo ako výtvarný a významový materiál mi umožňuje pracovať s portrétom diváka (rozkladať či skladať ho, v kombinácii s optickým sklom otáčať, zmenšovať a zväčšovať ho) – a viesť ho k zamysleniu sa nad svojimi rolami, pozíciami a postojmi. V dielach cyklu Salvator Mundi sa pokúšam divákovi umožniť prežiť rozpad priestoru (sveta) v ktorom sa nachádza, a zároveň uvedomiť si, čo mu dáva šancu udržať jeho celistvosť.“

Ladislav Čarný (*1949, Žilina) študoval maľbu na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave (prof. Peter Matejka). Patrí k predstaviteľom umeleckej generácie, ktorá vstupovala na neoficiálnu výtvarnú scénu, (ktorú tvorili autori, odmietajúci sa podriadiť dogme tzv. socialistického realizmu), v polovici 70. rokov 20. storočia. Jeho tvorba vychádza z analytických a konceptuálnych tendencií (pre ktoré je dôležitá samotný ideový zámer diela). Od maľby a kresby sa jeho záujem postupne presunul na rôzne médiá, ako je zrkadlo, objekt, video, inštalácia, procesuálne umenie. Reflexia kresťanstva je jednou z tém, ku ktorým jeho tvorba odkazuje. Vystavuje na samostatných a kolektívnych výstavách doma i v zahraničí. Je autorom metodiky a učebníc výtvarnej výchovy pre základné školy, pôsobí ako pedagóg na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave a v Rade pre vedu, vzdelanie a kultúru pri Konferencii biskupov Slovenska.

„A my všetci hľadíme ako v zrkadle na Pánovu slávu a Pánov Duch nás premieňa na taký istý,

čoraz slávnejší obraz.“ (2Kor 3,18)

Rudolf SIKORA: Energia kríža, 1985 – 2010

Tlač na plátne, 160 x 100 cm

Súkromná zbierka

10. 4. – 30. 4. 2011

Tvorbu Rudolfa Sikoru charakterizuje spájanie a zbližovanie umenia a vedy. Humanistické, ekologické a etické posolstvá prepája so záujmom o človeka. Cez všeobecné smeruje k individuálnemu, od pohľadu na hviezdnu oblohu ku triáde znakov *, , †. Tieto abstraktné symboly vyjadrujú cestu, smerovanie. Na obraze sa tak do znaku kríža zbiehajú akoby naše ľudské púte. Naše individuálne kríže sa stotožňujú s krížom Kristovým, ktorý ich priťahuje k sebe. Kríž je symbolom bolesti a utrpenia, ale aj víťazným symbolom vykúpenia. Ramená kríža sú tiež symbolom, miestom zjednotenia protikladov, ktoré v sebe nosíme.

•Ako sa vyvíjalo zobrazenie kríža vo vašej tvorbe?

„Okolo polovice šesťdesiatych rokov som sa cez výtvarníka Ivana Kříža dostal k českému informelu (Mikuláš Medek) a pod jeho vplyvom som vytvoril prvé kompozície s krížom. Kríž som použil aj v reliéfe Pocta Palachovi, ktorý by bez použitia tohto symbolu, ktorý my Európania so silnou kresťanskou tradíciou nosíme v sebe, nebol úprimný. V roku 1976 som začal pracovať na cykle Môj vesmír, kde som namiesto hviezd použil znaky vzniku a zániku (hviezdy a kríža). Hmýrenie týchto znakov som vizuálne využíval v pozitívnej a negatívnej forme (biela na čiernom a naopak). Sám som sa pýtal, ktorý je náš vesmír. Štruktúru týchto znakov som použil v cykle Čierne diery, kde energia tryskala zvnútra. Použil som ich aj vo fotografii Tušenie energie, kde som vycítil znak kríža, ktorý ma inšpiroval k obrazu Energia kríža a Energia krajiny (kompozícia v tvare kríža). Kríž sa objavil aj v požehnávajúcej ruke idúcej v dráhe kríža (cyklus Antropický princíp). Ďalšie využitie kríža súviselo s citáciami suprematistov (ruská avantgarda, dvadsiate roky 20. storočia) a ich predstaviteľa Kazimíra Maleviča, ktorý zdôrazňoval geometrické hodnoty kríža, no nemohol potlačiť skúsenosť kresťanskej Európy a v cykle Ukrižovaných krížov. Boh nevládne len v Ázii, Amerike alebo Európe... Boh má na starosti celý vesmír... so všetkými supergalaxiami, planetárnymi sústavami, planétami, bytosťami na Zemi a možno aj inde... Ak chceme na tejto planétke zvanej Zem prežiť, nemôže nás Boh, ktorý je len jeden, rozdeľovať. On to určite nechce!“

Rudolf Sikora (*1946, Žilina) študoval maľbu na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave (prof. Dezider Milly, prof. Peter Matejka). Na tzv. neoficiálnu výtvarnú scénu vstúpil koncom 60. rokov 20. storočia a aktívne sa podieľal na jej formovaní. Vo svojej tvorbe, vychádzajúcej z konceptuálneho umenia využíva poznatky vedy, ekológie, astronómie a kozmológie. Pravidelne vystavuje na samostatných i kolektívnych výstavách doma aj v zahraničí. Patrí k organizátorom kultúrneho života, v roku 1989 sa podieľal na založení hnutia Verejnosť proti násiliu. Pedagogicky pôsobil na Vysokej škole výtvarných umení a na Fakulte umení Technickej Univerzity v Košiciach. Žije a tvorí v Bratislave.

„Lebo slovo kríža je bláznovstvom pre tých, čo idú do záhuby, ale pre tých čo sú na ceste spásy,

teda pre nás, je Božou mocou.“ (1Kor 1,18)

Drahomíra LÁNYI: „Hľa tvoja matka!“ (Jn 19,27), 2011 Maľby na plátne, 30 x 40 cm, 40 x 60 cm, 50 x 50 cm

Majetok autorky

1. 5. – 1. 6. 2011

Za prvého portrétistu Panny Márie býva tradične považovaný evanjelista sv. Lukáš, ktorý bol lekárom a podľa tradície aj maliarom. Jej obraz však vykreslil najmä vo svojom Evanjeliu, keďže ju spomína najčastejšie zo všetkých štyroch evanjelistov. Drahomíra Lányi nadväzuje na dlhý rad umelcov, ktorí sa Pannu Máriu snažili priblížiť ľuďom svojej doby, ale k téme pristupuje nanovo. Význam a posolstvo mariánskeho námetu sprítomňuje prostredníctvom cyklu historických zobrazení Panny Márie netradičným spôsobom. Duchovný náboj pôvodných zobrazení prepája so súčasnou dobou, z ktorej sa duchovné posolstvo často vytráca. Či už ide o Japonsko s jeho stále aktuálnou „atómovou“ problematikou, problém dnešného konzumného života, či otázky chorôb a smrti, ktoré sa snažíme vytesniť z nášho života.

Sochu Panny Márie s Ježiškom z Mariazellu autorka umiestňuje do výkladu, kde nie je iba módnym starožitným doplnkom uprostred profánneho sveta, v ktorom žijeme, ale môže sa stať aj konkrétnym symbolom našej viery a úcty.

Obraz Panna Mária z Nagasaki, umiestnený v interiéri bytu, je namaľovaný podľa sochy nájdenej v najväčšej katedrále v Ázii, v Nagasaki, v ktorej pri výbuchu atómovej bomby zahynulo tridsať ľudí a na následky ožiarenia zomrelo až osemstopäťdesiat katolíkov. Dva mesiace po výbuchu našiel trapistický mních v troskách chrámu hlavu sochy Panny Márie s vypálenými očami, ktorá je dodnes uctievaná ako Panna Mária z Nagasaki. Ako nenápadné posolstvo je do obrazu zakódovaný odkaz, ktorým je váza s hebrejským nápisom „Mária“ a zrkadlo, symbol našej sebareflexie. Tretí obraz, z prostredia hospicu, predstavuje chorú ženu „v hodine dvanástej“, pre ktorú sa obraz Bolestnej Panny Márie z Kráľovej pri Senci stáva konkrétnym znakom viery, ochrany, útechy, posily a nádeje. Obrazy sa tak stávajú pozvaním na stretnutie dedičstva viery našich predkov so súčasnosťou, ktoré si prostredníctvom prítomných obrazov môžeme nanovo uvedomiť aj my.

•Vo svojej tvorbe sa venujete téme biblických žien. Aké miesto má pre Vás medzi nimi Panna Mária? Prečo ste sa rozhodli spojiť spodobenia Panny Márie s profánnym prostredím?

„Postava Márie inšpirovala umelcov už od raných kresťanských čias a po Kristovi sa stala najčastejšie zobrazovanou biblickou postavou. Ako výtvarníčka sa skláňam s hlbokou úctou pred touto témou i pred bohatým dedičstvom zobrazovania Panny Márie v dejinách umenia. Pri potrebe a zodpovednosti pred výtvarnou i kresťanskou obcou vytvoriť niečo nové, prínosné, aktuálne, som narazila na takmer sizyfovskú úlohu. Zdá sa, že originalita v tomto námete je prakticky nemožná. Preto som umiestnila už existujúce zobrazenia Panny Márie do reálnych, profánnych prostredí, interiérov alebo situácií. Výsledok je pre mňa akousi meditáciou stálej prítomnosti Matky Božej, pomáhajúce v každej situácii nášho života od narodenia až po smrť, v nešťastiach, utrpeniach, radostiach, bolestiach, oddychu i práci. Ako hovorí Sv. Bernard z Clairvaux, Mária je bránou do neba, pretože nikto nemôže vstúpiť do Božieho kráľovstva bez toho, aby tam neprešiel cez ňu.“

Drahomíra Lányi (*1971, Šaľa) študovala maľbu na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave (prof. Daniel Fischer). Jej diplomová práca, venovaná téme svätcov, získala cenu rektora. Vo svojej tvorbe využíva rôzne médiá, od maľby a kresby až po objekt a inštaláciu, pracuje s jazykom realizmu, ale aj abstraktných symbolov. Vychádza z umenia prírodných národov, dejín umenia, z osobných zážitkov a z Biblie. Výrazným impulzom pre jej ďalšiu tvorbu bola účasť na medzinárodnej letnej akadémii v Salzburgu v ateliéri americkej sochárky Kiki Smith v roku 1996. Založila galériu Živa s M. Mitašovou a Ľ. Holíkovou. Žije a tvorí na mariánskom pútnickom mieste, v Marianke pri Bratislave.

„Ako mesiac, ktorý stojí medzi slnkom a zemou odovzdáva zemi to, čo dostal od slnka ,tak Mária leje na nás, ktorí sme na zemi, nebeskú milosť, ktorú dostala od slnka Božej spravodlivosti.“ (Sv. Bonaventúra)

Lucia LIZÁKOVÁ: Vanutie, 2011

Papierový reliéf, 100 x 70 cm

Majetok autorky

2. 6. – 24. 6. 2011

Duch Svätý sa na základe biblických obrazov zvykne zobrazovať v podobe holubice, ohňa, svetla, ale aj pečate, Božieho prsta, ruky, oblaku, vody či pomazania. Sú to však iba symboly, ktorými sa pokúšame opísať a priblížiť pôsobenie tretej Božskej osoby. V podobe holubice sa Duch Svätý zjavuje pri krste Krista, čo opisujú všetci štyria evanjelisti: „Vtom sa mu otvorilo nebo a on videl Božieho Ducha, ktorý ako holubica zostupoval a prichádzal nad neho“. (Mt 3,16). Ako holubica býva zobrazovaný v obrazoch Svätej Trojice aj v portrétoch svätcov, kde má poukázať na Ducha Svätého ako inšpirujúcu silu, ktorá neustále obnovuje a oživuje aj naše životy a umožňuje, aby v nich vyklíčilo niečo nové (Iz 43,19). V podobe ohnivých jazykov zostúpil Duch Svätý počas Turíc na apoštolov ako symbol moci, ktorý je daný Ježišovým nasledovníkom, ale aj ako začiatok príchodu Ducha Svätého do ľudských i našich osobných dejín.

Lucia Lizáková pracuje s abstraktným zobrazením Ducha Svätého, ktoré akoby výstižnejšie vystihuje jeho neuchopiteľné mystérium. Využíva v ňom prepojenie dvoch symbolov: holubicu redukuje na náznak krídiel a oheň zobrazuje ako jemné vyžarujúce svetlo. V snahe o obrazové vyjadrenie Ducha Svätého využíva krehký materiál, akým je papier. Experimentovaním s jeho kvalitami, tvarovaním, vrstvením a prekrývaním hľadá vyjadrenie „toho, ktorý sa vznášal nad vodami“ a ktorého inšpirujúcu silu, tajomne prítomnú v našich každodenných životoch, sme pozvaní nanovo si uvedomiť a otvoriť sa jej.

•Ktorý z mnohých prejavov a symbolov Ducha Svätého je Vám osobne najbližší a ako sa rodilo Vaše zobrazenie tejto náročnej témy?

„Prejavy Ducha Svätého zaznamenané v Svätom Písme sú veľmi silné. Z viacerých spomeniem príbeh o potope, kedy holubica s ratolesťou priniesla Noemovi správu o živote na zemi. Osobne mi je blízky aj opis u proroka Eliáša, kedy Boh nebol prítomný ani v silnom vetre, ani v búrke či zemetrasení, ale v lahodnom vánku. Teda v niečom osviežujúcom, jemnom, nenápadnom... Téma Ducha Svätého je náročná, no zároveň príťažlivá. Všetky symboly, ktoré sa s ním spájajú, majú svoju hĺbku a význam. Ja som si z mnohých možností zvolila holubicu, naznačenú symbolom krídiel. Duch Svätý je neuchopiteľný, všade prítomný, napĺňa nás silou a energiou. Krídla sú pre mňa symbolom neustáleho pohybu, energie života. Transparentné krehké krídla som ukladala do akejsi špirály, ktorá pramení v centre. Smeruje k človeku, približuje sa. Len v neustálom kontakte s Ním sa môžeme posúvať ďalej.“

Lucia Lizáková (*1971, Bratislava) študovala keramiku na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave (doc. Ivica Langerová-Vidrová), v roku 1996 absolvovala študijný pobyt na Umeleckopriemyselnej škole v Budapešti. Jej diplomová práca O ľudskom srdci bola venovaná téme Krížovej cesty. Hlina, s ktorou primárne pracuje, je symbolický, archetypálny materiál, ktorý je úzko spätý so zemou, a proces jej premeny na výtvarné dielo súvisí so štyrmi živlami – zemou, vodou, ohňom i vzduchom. V rokoch 2001 – 2006 bola predsedníčkou Keramického združenia na Slovensku. Žije a tvorí v Bratislave.

„Vietor veje, kam chce, počuješ jeho šum, ale nevieš odkiaľ prichádza a kam ide. Tak je to s každým,

kto sa narodil z Ducha.“ (Jn 3,8)

Matúš LÁNYI: Molekulárny Kristus, 2007

Tlač na plátne, 209 x 145 cm

Majetok autora

25. 6. – 22. 8. 2011

Obraz Molekulárny Kristus vychádza z tradičného zobrazenia Božského Srdca, ktorý sa stal veľmi populárnym a prítomným prakticky v každej kresťanskej domácnosti. Základy úcty k Ježišovmu Srdcu, ktorá vyplýva z úcty k trpiacemu Ježišovi na kríži a z úcty k Eucharistii, v ktorej Pán sprítomňuje svoju obetu a zároveň je v nej prítomný aj s oslávenými ranami svojho umučenia pramenia vo Svätom písme: „Jeden z vojakov mu kopijou prebodol bok a hneď vyšla krv a voda.“ (Jn 19,34). Samotná úcta k Ježišovmu Srdcu sa však rozvinula až v 17. storočí, ako reakcia proti abstraktnému, prehnanému, studenému chápaniu Boha, ktoré sa šírilo medzi vtedajšími európskymi vzdelancami. Po celom svete sa rozšírila prostredníctvom dvanástich zjavení Pána Ježiša svätej Margite Márii Alacoque, na ktoré nadviazala tradícia tzv. prvých piatkov. K jej ďalšiemu šíreniu prispel jej duchovný vodca, jezuitský kňaz Claudius de la Colombiére SJ a rehoľa jezuitov.

Obraz Matúša Lányiho však nie je kópiou tých, aké poznáme z mnohých chrámov a domácností, ale interpretuje ho prostredníctvom jazyka súčasnej vedy. Kristov obraz je vyskladaný z častíc molekúl. Slovo molekula je odvodené od latinského slova moles – hmota. Obraz nám tak predstavuje Krista, ktorý prijal zákony hmoty a „stal sa človekom, aby sme sa my mohli stať Božími deťmi“.

•V čom pre Vás spočíva príťažlivosť zobrazovania kresťanských tém, ktorým sa programovo venujete, takýmto celkom novým vizuálnym spôsobom?

„Prítomnosť sakrálnej témy v umeleckom diele ho posúva do inej roviny vnímania. „Stála téma“ poskytuje dielu status aktuálnosti a trvácnosti. Tento argument teraz možno pôsobí ako vypočítavosť v mojej tvorbe, ale on vlastne spôsobil to, že diela s touto témou a teda aj samotná téma začali byť pre mňa v istom veku príťažlivejšie skrz svoju podstatu. Známy obraz žehnajúceho Krista dotýkajúceho sa svojho najsvätejšieho srdca rukami poznačenými ranami po klincoch, zbavujem jeho fyzickej podoby. Na tomto obraze je Syn Boha znázornený ako molekulárna väzba. Fundament Boha je zredukovaný na absolútny hmotný element, aby prostredníctvom tohto kontrastu zvýraznil veľkosť svojho nositeľa.“

Matúš Lányi (*1981, Spišské Podhradie) študoval grafiku a experimentálnu tvorbu na Fakulte umení Technickej univerzity v Košiciach (prof. Rudolf Sikora, Zbynek Prokop). Jeho tvorba sa pohybuje na poli maľby, inštalácie a videa. Jedna z dominantných tém, ktorej sa venuje, vychádza z Biblie, predovšetkým z Nového Zákona. Jeho posolstvá tlmočí do nového vizuálneho jazyka, prepájajúceho biblické posolstvá s vedou a počítačovým vizuálom. Vo vzájomnej konfrontácii a dialógu dvoch odlišných jazykov objavuje nové uhly pohľadu na zobrazované témy. Vystavuje doma i v zahraničí, žije a tvorí v Bratislave.

„Všetko a vo všetkom je Kristus.“ (Kol 3,11)

Jozef VYDRNÁK: Sedembolestná Panna Mária, 1999 Olej na sololite, 143 x 123 cm

Súkromná zbierka

23. 8. – 30. 9. 2011

Z histórie umenia sú známe viaceré spôsoby zobrazenia Panny Márie. V domácom kontexte má medzi nimi zvláštne miesto Panna Mária Sedembolestná, patrónka Slovenska. Je jej zasvätených mnoho chrámov, predovšetkým pútnická bazilika v Šaštíne. Za hlavnú patrónku Slovenska ju vyhlásil pápež Pavol VI. v roku 1966. Jej sviatok sa spomína už v 15. storočí, ale v celej Cirkvi sa začal oficiálne sláviť až v roku 1727 za pápeža Benedikta XIII. Číslo sedem je biblickým číslom plnosti a v živote Panny Márie symbolizuje plnosť bolesti. K jej siedmim bolestiam patria biblické udalosti: Simeonovo proroctvo, útek do Egypta, hľadanie dvanásťročného Ježiša v chráme, jeho mučenie na krížovej ceste, bolesť Márie pod krížom, snímanie Krista z kríža a jeho ukladanie do hrobu. Panna Mária je nám však blízka aj v našich konkrétnych bolestiach a utrpeniach a pozýva nás na ich odovzdanie jej Synovi, Pánovi Ježišovi.

Napriek tomu, že mariánska téma v súčasnom voľnom umení nie je príliš rozšírená, predsa ju zobrazujú viacerí umelci. Autor Sedembolestnej Panny Márie využíva symboliku siedmich mečov, ktorá sa so zobrazením tradične spája, ale pridáva k nej aj ďalšie symboly ako kvety, anjela či Božie oko, ktoré využíva vo viacerých dielach s náboženskou tematikou. Panna Mária so synom sú namaľovaní skicovito, akoby jednou líniou, popisný realizmus nahrádza snaha o koncentrované vyjadrenie podstaty zobrazovaného.

•Mariánska téma má vo Vašej tvorbe osobitné postavenie. Prečo sú pre Vás ústrednou témou tvorby práve náboženské témy a aké miesto má medzi nimi zobrazenie Panny Márie?

„Moja odpoveď si vyžaduje určitý úvod: Približne v polovici deväťdesiatych rokov, pod dojmom vnútorného presvedčenia, že keď informovaná spoločnosť môže existovať, komunikovať a navzájom sa informovať pomocou rôznych vizuálnych skratiek, symbolov, obrazových fragmentov či útržkov, prečo by autor – výtvarník nemohol takúto formu použiť na sprostredkovanie obsahu svojho diela cez kresbu, maľbu, grafiku či iné médium. V riešení takto načrtnutej filozofie sa pre mňa stala dôležitým prvkom čiara. Umožnila vytváranie vizuálnych skratiek, ale i vnútorné rezy a ponory do zobrazovaných realít a ich viacnásobné zobrazenia posunuté v čase. Objavilo sa i vnútorné svetlo obklopujúce a spájajúce jednotlivé línie či zoskupenia farieb po celom obraze. Už od detstva som mal pozitívny vzťah k sakrálnym témam a zvlášť k motívom Madony. Obdivoval som nielen klasické diela, ale i diela slovenskej moderny či niektoré aktivity v oblasti postmoderny. Preto sa mi už od začiatku stali sakrálne či mariánske témy veľmi blízke a zaujímavé na prerozprávanie ich príbehov v popísanom prístupe. Spontánne vtedy vznikol i akýsi môj osobný „logotyp“ sediacej Božej Matky s dieťaťom. A od neho už nebolo ďaleko k ďalšiemu skúšaniu a hľadaniu. Uvedený prístup v mojej tvorbe pretrváva až doposiaľ. V roku 1999 takto vznikla i olejomaľba na sololite: Sedembolestná Panna Mária, ktorú mám česť vystaviť. Pri pohľade na ňu Vám prajem príjemnú duálnu komunikáciu.“

Jozef Vydrnák (*1961, Trenčín) študoval na Vysokej škole technickej a grafický dizajn na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave (prof. Ľubomír Longauer). Venuje sa maľbe, kresbe, voľnej a úžitkovej grafike, k témam jeho tvorby patrí krajina, žánrové scény, zátišie, ľudové a náboženské námety. Vystavuje doma aj v zahraničí, patrí k spoluorganizátorom pravidelných sympózií Ora et Ars Skalka na Skalke pri Trenčíne. Žije a tvorí v Dubnici nad Váhom.

„A tvoju vlastnú dušu prenikne meč.“ (Lk 2,35)

Klára BOČKAYOVÁ: Veľký anjelský obraz, 1991

Akryl na plátne, 120 x 80 cm

Majetok autorky

1. 10. – 28. 10. 2011

Anjeli strážni sú Boží poslovia, ktorých Boh dáva osobne každému z nás ako našich priateľov, ktorí nás sprevádzajú a chránia na našej životnej ceste a zároveň „ustavične hľadia na tvár Otca“ (Mt 18, 10). Sviatok anjelov strážnych v Cirkvi ustanovil pápež Klement X. v roku 1670. V Biblii sa anjeli spomínajú viac ako štyristokrát. Sprevádzajú pozemský život Pána Ježiša – zvestujú jeho narodenie Panne Márii a vo sne sv. Jozefovi, oznamujú ho pastierom, sv. Jozefovi dávajú znamenie, aby Ježiša zachránil pred Herodesom. Po štyridsiatich dňoch na púšti prichádzajú, aby Ježišovi slúžili, anjel ho posilňuje na Hore Olivovej a po jeho zmŕtvychvstaní víta ženy v prázdnom hrobe.

V umení sa anjeli zobrazovali pri biblických udalostiach rôznymi spôsobmi, najčastejšie ako mužské alebo ženské bytosti s krídlami, v barokovom umení ako okrídlená hlava či detský anjel (tzv. putti). Klára Bočkayová využíva nástenné vyšívané textílie s náboženskými motívmi a anjelmi, aké v minulosti zdobili steny mnohých domácností a ktoré boli súčasťou tradičnej ľudovej zbožnosti. Napriek tomu, že po výtvarnej stránke patria k nízkej gýčovej produkcii, vedome ich využíva a interpretuje v duchu umenia popartu, ktorý pracuje aj s prvkami populárneho a masového umenia. Technikou frotáže prenáša pôvodný obraz detských anjelov z textílie na plátno a následne ho posúva, zmnožuje a (startégiou anamorfózy) transformuje na celkom nový obraz – dynamické dielo s vlastným originálnym obrazovým svetom a výraznou expresívnou farebnosťou.

•Čím vás oslovili práve tradičné textilné obrazy a aké miesto medzi nimi majú textílie s náboženskými obrazmi a námetmi anjelov, z ktorých ste vytvorili celé cykly obrazov?

„Podľa mojej mienky mal jednoduchý ľud snahu okrášliť svoj príbytok a mal na to skôr sporé prostriedky. Ženy zvyčajne vyšívali a niektoré siahli aj po predlohách z vysokého umenia. Tak nejako sa musela stať témou týchto textílií, tzv. kuchárok, napríklad kompozícia Posledná večera od Leonarda da Vinci. Niekde vrodená citlivosť pomohla vytvoriť čisté lineárne zjednodušenie, niekde zafungovala prostorekosť, podľa schopností prekresľovačky. Vo svojej zbierke mám štyri rôzne Posledné večere podľa Leonarda. Anjeli sú v „kuchárkach“ tiež obľúbenou témou. A cykly obrazov na túto tému vytvorené po roku 1989 vznikli z pocitu skutočného oslobodenia. Boh dal človeku slobodnú vôľu. Anjeli, ktorí v mojich obrazoch zrazu narástli a zaplavili formáty oveľa väčšie než je samotná výšivková predloha, túto slobodnú vôľu predstavujú.“

Klára Bočkayová (*1948, Martin) študovala maľbu na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave (prof. Dezider Milly, prof. Peter Matejka). Patrí k výrazným predstaviteľkám analytických tendencií v maľbe, je členkou umeleckej Skupiny A-R. Jej tvorba vychádza z dadaistického a popartového východiska. Zaujíma sa o nájdené textilné obrazy s náboženskými a mravoučnými nápismi, prísloviami či prianiami, aké v minulosti zdobili kuchynské steny väčšiny domácností. Spracúva ich technikou frotáže, ktorá vzniká priložením papiera či plátna na štruktúrovaný, nerovný povrch textílie, pretlačením obrazu na povrch papiera a posúvaním motívu. Žije a tvorí v Stupave pri Bratislave.

„Svojim anjelom dá príkaz o tebe aby ťa strážili na všetkých tvojich cestách.“ (Ž 91,11)

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Ladislav ČARNÝ: Salvator Mundi, 2003

Rudolf SIKORA: Energia kríža, 1985 – 2010

Drahomíra LÁNYI: „Hľa tvoja matka!“ (Jn 19,27), 2011 Maľby na plátne, 30 x 40 cm, 40 x 60 cm, 50 x 50 cm

Lucia LIZÁKOVÁ: Vanutie, 2011

Matúš LÁNYI: Molekulárny Kristus, 2007

Jozef VYDRNÁK: Sedembolestná Panna Mária, 1999 Olej na sololite, 143 x 123 cm

Klára BOČKAYOVÁ: Veľký anjelský obraz, 1991