Mira Bartók THE WONDERLING

Copyright © 2018 by Mira Bartók

Translation © 2018 by Michal Jedinák

Poetry translation © 2018 by Jana Kantorová-Báliková

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Všetky práva sú vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani prenášať v akejkoľvek podobe či akýmkoľvek spôsobom – elektronicky, mechanicky, fotokopírovaním, nahrávaním alebo inak – bez predchádzajúceho písomného súhlasu vlastníka autorských práv.

Z anglického originálu The Wonderling (Candlewick Press, Somerville 2017) preložil Michal Jedinák.

Básne preložila Jana Kantorová-Báliková.

Redigovala Tatiana Langová.

Obálku podľa pôvodného návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s. – Stonožka, Bratislava v roku 2018 ako svoju 1215. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5771-9

Venujem Dougovi za lásku a zázraky,

Jedovi, ktorý mi pomohol vyrobiť prvý letecký oblek,

a Jen, ktorá mi dala krídla.

Sme stvoriteľmi hudby a snívame sny.

— Arthur O’Shaughnessy, Óda

PRVÁ ČASŤ

O tajomnom pôvode Malého zázraku

a jeho ťažkom živote v Domove slečny Pleslivej pre neposlušné a nechcené tvory

PRVÁ KAPITOLA

Nešťastný začiatok

REDTÝM, AKO SA VOLAL Malý zázrak, mal veľa iných mien, napríklad Mláčka, Sprostáčik, Prízemok a Špic. Veľmi mu neprekážali, dokonca ani Prízemok. Ale meno, ktoré sa mu naozaj nepáčilo, bolo prvé, čo si pamätal: Trinástka. Nebolo to naozajstné meno, iba číslo, ktoré napísali červeným perom na kus papiera, založili do fascikla a fascikel putoval do priečinka v miestnosti so stovkami fasciklov a zásuviek. Číslo bolo vyrazené aj na malom cínovom medailóne, ktorý nosil na špagáte okolo krku v domove pre nechcené tvory. Mal ho vyšité na vnútornej strane otrhanej sivej košele a obnosených sivých nohavíc. A bolo namaľované aj na jeho tvrdom úzkom lôžku v izbe plnej postelí ďalších nechcených tvorov, ktoré mali aspoň toľko šťastia, že pri narodení dostali vlastné meno.

Výzorom pripomínal mladú líšku, ale stál vzpriamene ako dieťa a nemal takmer nijaký chvost. Jeho oči s pekným gaštanovohnedým odtieňom so zlatými škvrnkami dokázali každého zaujať. Čosi v nich však vyvolávalo pocit, že hoci na tomto svete nie je veľmi dlho, nosí v sebe akýsi nevysvetliteľný žiaľ.

Malý zázrak bol tvor s nevinným srdcom. Lenže aký tvor? Kto to vie? Ňufák napriek tvári líšťaťa pripomínal väčšmi psa. A mal v sebe aj čosi zo zajaca, lebo keď vycítil nebezpečenstvo, myka lo mu nosom, a pri hlasnom cvendžaní zvona v sirotinci sa celý chvel. Najneobyčajnejšia na ňom však bola skutočnosť, že mal iba jedno ucho.

Nevedel, ako prišiel o druhé alebo či sa tak narodil. Pravé ucho, špicaté ucho líšky, bolo mäkké sťa zamat. Pokrývala ho červenohnedá srsť ako zvyšok tela až na malú bielu škvrnu v tvare listu na hrudi. Okrem chýbajúceho ucha nebolo na Trinástke nič mimoriadne, prinajmenšom nie navonok. Žil totiž vo svete, kde rozdiel medzi zvieratami a ľuďmi nebol veľmi výrazný. No ľudia ho napriek tomu pokladali za čudného. „S tým uchom má smolu,“ šepkali si medzi sebou. „Musí byť hluchý ako peň. A to meno – Trinástka. Naozaj smola.“

V noci sa utešoval podobne ako vystrašené deti na celom svete. Siahol pod vankúš a vytiahol niečo mäkké a modré: kúsok detskej prikrývky. V jednom rohu bolo vyšité čosi, čo vyzeralo ako písmeno N. Nevedel ho dobre rozoznať, lebo niektoré kedysi žiarivozlaté nitky časom buď vybledli, alebo sa vyvliekli. V zdrape deky bol zabalený zlatý kľúčik. Netušil, čo otvára alebo či ním niekedy odomkli dačo dôležité. Vedel iba, že kľúčik aj modrý zdrap sú to jediné, čo mu zostalo z prvého domova.

Ibaže Trinástka – s jedným uchom, bez mena a nízkeho vzrastu, lebo rozhodne nebol vyšší ako deväťdesiat centimetrov – si nepamätal, odkiaľ prišiel. Každý odniekiaľ pochádzal, ale on tvoril výnimku, lebo vlastný pôvod mu bol záhadou. Nespomínal si, či ho na noc ukladali, ani či ho niekto niekedy naozaj ľúbil. Pamätal si však zvuk z dávnej minulosti: prekrásnu rytmickú pieseň, ktorá sa vznášala na oblohe plnej hviezd a pristála mu v maličkom srdiečku. Nič iné mu v spomienkach nezostalo.

Keď sa ho pýtali na detstvo, Trinástka si vybavoval iba to ukrutné, strašné miesto, kam ho poslali.

DRUHÁ KAPITOLA

Domov

SIROTINEC, KDE TRINÁSTKU krátko po narodení odložili (a on nevedel kto), sa volal Domov slečny Pleslivej pre neposlušné a nechcené tvory. Jeho úbohí obyvatelia ho však nazývali jednoducho Domov. Domov stál na vidieku, ďaleko od najbližšieho mesta či mestečka. Postavili ho pred niekoľkými storočiami v tvare obrovského kríža a slúžil všeličomu možnému – najskôr ako kláštor pre mníchov, neskôr väzenie, potom útulok pre chudobných a napokon domov pre opustené tvory.

Na obálke brožúry Domova bol vyobrazený bezstarostný tvor s hlavou zajaca a telom dievčatka v bodkovaných šatočkách a s mašľou. V rukách zvieral kytičku sedmokrások a titulok pod obrázkom hlásal: Nečakane vás pritlačilo bremeno nedávno osirelého alebo opusteného tvora? Žiadny strach! Máme pre vás riešenie!

Reklama chvastavo hovorila o „srdečnom a prívetivom mieste v idylickom údolí, ktoré obklopujú lúky porastené iskerníkmi, zvončekmi a šedivníkom“. No len čo siroty prekročili zlovestnú bránu Domova, nikto z nich nevidel živý kvet, necítil pod nohami steblo trávy. Jedinú zeleň, na ktorej mohol spočinúť ich zrak, predstavoval mach rastúci na obrovskom skalnom múre okolo Domova.

A Domov slečny Pleslivej bol všetko možné, len nie srdečný a prívetivý.

Vysoká čierna brána sa uprostred spájala do oblúka a týčila sa asi tridsať metrov od vchodu. Prichádzali a odchádzali cez ňu všetky koče. Železné tyče na bráne sa končili hrotmi, takže pripomínali stredoveké oštepy. Boli pritom také ostré, že ani vtáky si na ne nesadali. Na vrchu brány visela hrdzavá kovová tabuľa s vyblednutými čiernymi písmenami, oznamujúcimi meno toho žalostného miesta. Mnohé písmená sa časom natoľko ošúchali, že na tabuli si teraz bolo možné prečítať takýto nadpis:

D MOV S LESLIVEJ P E EPOSLUŠNÉ A N CH NÉ T ORY

Po oboch stranách tabule bol zboku vyobrazený jastrab. Tabuľu už dávno uvoľnil buď človek, alebo nejaká prírodná sila, preto sa teraz hojdala na jedinom klinci a s hlasným rinčaním narážala o bránu, kedykoľvek zafúkal vietor alebo niekto vošiel do Domova či vyšiel z neho.

Povedzme, že viacerí len vchádzali, a nechajme to tak.

K bráne boli reťazou pripútané dva hlúpe mastify veľké ako teľatá. Ustavične brechali a z papule im tak tieklo, že pod nohami sa im vytvorili malé kaluže slín. V noci, v desivej žiare plynovej lampy, pripomínali strážne psy uslintaného Cerbera, trojhlavého strážcu pekla – pravdaže, bez jednej hlavy. Psy poslúchali iba hlas slečny Pleslivej, ktorá nad svojou ríšou vládla chladným, nepreniknuteľným srdcom.

Do samotného sirotinca sa dalo vojsť iba cez ťažké dubové dvere vsadené do múra, ktoré sa bez veľkého mosadzného kľúča slečny Pleslivej nedali otvoriť. Na dverách bol vyrezaný ďalší jastrab a v pazúroch zvieral malú myš, čo malo každému pripomenúť, kde je jeho miesto. Tieto dvere predstavovali jediný priechod v múre okolo dvojposchodovej budovy a pozemku Domova. Kedysi sa tu nachádzalo viac dverí – prastarých, klenutých, s povrchom zdobeným prekrásnymi rezbami a maľbami. Keď však toto miesto kúpila slečna Pleslivá, všetky dala zapečatiť. Na impozantnom nepreniknuteľnom múre zostali iba obrysy pôvodných dverí ako duchovia úniku do vonkajšieho sveta.

Múr, postavený pred stáročiami z tisícok nahrubo opracovaných kameňov, siahal do výšky dvoch poschodí a mal šírku dva metre. Siroty ho podobne ako pri Domove volali jednoducho Múr. Okrem vrcholca vysokej bielej brezy cezeň nevideli nič – ani zelené údolie, ani zvlnené kopce, ktoré ho objímali, ani obrábané polia za kopcami, modré hory za horizontom, či ešte vzdialenejšie žiarivé veže veľkého bieleho mesta Jasňany.

A tak sa plachý tvor s jedným uchom prispôsobil svojmu okoliu a vyrastal. Ako mnohí iní, čo nikdy nepoznali útechu alebo lásku, ani Trinástka toho veľa nenahovoril, chodil so sklonenou hlavou a robil, čo mu povedali. Zdalo sa mu, že nevie vôbec nič o sebe ani o záhadnom svete za vysokým múrom a bránou. Ale v hĺbke duše vedel, že po niečom túži. Iba zatiaľ nezistil, čo to je.

TRETIA KAPITOLA

Trinástka

KAŽDÝ DEŇ SA V DOMOVE slečny Pleslivej pre neposlušné a nechcené tvory začínal rovnako. O piatej ráno ako budíček zaznelo prenikavé rinčanie zvona a potom sa z amplióna ozval jačavý hlas slečny Pleslivej: „Nástup, prízemkovia! S chuťou do nového dňa!“ Tváre a labky si umyli v spoločnom umývadle, v sivej vode, čo zostala z včerajšieho prania. Vyzliekli si otrhané sivé pyžamá, obliekli si obnosené sivé rovnošaty, ktoré vyzerali na nerozoznanie od pyžama, a spoločne sa závratnou rýchlosťou ponáhľali na ranný nástup.

V jedno bezútešné decembrové ráno, koncom desiateho roka zvláštneho a osamelého života Trinástky, sa tento tvor a ostat ní ako vždy na úsvite zhromaždili vonku. Siroty stáli v radoch po desiatich pred Múrom, ktorý sa nad nimi vypínal do výšky a zo všetkých štyroch strán ich uzatváral ako hradné opevnenie.

Bol pondelok, necelý týždeň pred Vianocami a narodeninami Trinástky, lebo obe udalosti pripadali na ten istý deň. Neprekvapovalo, že Trinástka o tom vôbec nevedel. A navyše akékoľvek oslavy boli v Domove prísne zakázané.

Nad nádvorím sa vírila vlhká hmla, pomaly prenikala sirotám pod obnosené kabáty a do kostí. Všetky neposlušné a nechcené tvory – siroty, nájdenci a uličníci, pykajúci za bezvýznamné prečiny – stáli v pozore. Boli to „prízemkovia“ sveta – zmes krížencov medzi zvieraťom a človekom, zvieraťom a zvieraťom, plazom a vtákom, ktorí na spoločenskom rebríčku zaujímali tie najspodnejšie miesta. Našli sa medzi nimi vychudnutí aj zavalití, srstnatí aj operení, a niektorí, keby nebolo potkanieho chvosta alebo zajačích uší, prasacej tváre alebo krídel či plávacích blán na nohách, vyzerali takmer ako ľudia. Väčšina bola napoly človek, napoly zviera, ale nie všetci. Mnohí pripomínali zviera, plaza alebo vtáka, ale hovorili a správali sa ako ľudské bytosti.

Jediné, čo ich okrem čísel nosených na krku spájalo, bola hrôza po príchode slečny Pleslivej. Na nástup sa dostavila oblečená v čiernom plášti s kapucňou, v ruke držala vychádzkovú palicu s rukoväťou v podobe jastrabej hlavy a pery mala zovreté do grimasy večnej nespokojnosti.

Slečna Pleslivá sa tak ako každé ráno oprela o palicu, predklonila sa, našpúlila pery a zvrchu zazerala na úbožiakov pred sebou. Bola to vysoká, impozantná žena a vďaka ohromujúco veľkej ohnivooranžovej parochni, jednej z mála slabostí, na ktoré si potrpela, vyzerala ešte vyššia. Povedľa stál jej okuliarnatý pomocník pán Smrekovec. Zhrbený, s kyslým výrazom a dlhými končatinami sa mračil a na čelo a líca podlhovastej bledej tváre sa mu lepili mastné čierne vlasy.

Riaditeľka začala strohým, prenikavým hlasom vyvolávať mená:

„Hektor!“

„Tu, madam.“

„Cecil!“

„Tu, madam.“

„Skielko!“

„Tu, madam.“

„Dima!“

„Tu.“

„Dima!“

„T-tu?“

„Tu, madam!“

„Tu, madam.“

„Palčiak!“

„Tu, madam.“

„Dodo!“

„Tu, madam.“

A tak ďalej. Postupne sa hlásili všetci malí prízemkovia s menami ako Móric a Stano, Ňufák a Rypák, Trblietka a Noro, Rúfus, Čvíkota, Marek a Malý Tibor (ktorý odmietol vyrásť väčšmi ako jež). Bolo ich veľa a každý týždeň prichádzali ďalší a ďalší. Stáli na nádvorí, triasli sa od zimy a dvíhali zrak k slečne Pleslivej, ktorej tvár vyzerala priam diabolsky v šerom rannom svetle.

Slečna Pleslivá bola v mladosti krásna, časom však k okoliu tak zľahostajnela, že jej kedysi veľké srdce sa zmenšilo a celkom stvrdlo. Aj tvár sa jej scvrkla a ustavične vyzerala zlostná a strnulá. Odhliadnuc od dvoch ružových fľakov na lícach pripomínala nahnevaného ducha.

Slečna Pleslivá sa odmlčala a pozrela na zoznam. Mená zverencov si nikdy dobre nepamätala, lebo aj keď boli každý iný, v jej očiach vyzerali všetci rovnako – čudácki, monštruózni a bezuzdní. Kým slečna Pleslivá čítala mená, jej pomocník si neprítomne hladil fliačik jemných chĺpkov pod ľavou nosnou dierkou, akoby ich chcel prinútiť rásť. Pán Smrekovec sníval o tom, že jedného dňa sa bude pýšiť obrovskými fúzmi so zakrútenými koncami, ale beda! Tvár mal až na páperie pod nosom aj v tridsiatich rokoch úplne holú.*

Smrekovec, ktorého siroty poza chrbát prezývali Smrkavec, večne posmrkával a nápadným orlím nosom fúkal do jemnej bielej vreckovky, na ktorú mu zbožňujúca matka vyšila meno. Bol takmer rovnako vysoký ako slečna Pleslivá. Tak ako vždy, aj teraz striedavo trúbil nosom a hladil si neexistujúce fúzy. V druhej ruke zvieral dlhú drevenú lopatku pre prípad, že by niekto vystúpil z radu.

Trinástka mal oveľa väčší strach z palice slečny Pleslivej. Bolo o nej známe, že aj pri najmenšom podráždení švihne prízemka po chrbte. Vrch palice zdobila hlava toho istého hrozivého jastraba, aký bol vyrytý na dubových dverách Domova a namaľovaný na nevábnej tabuli na bráne. Trinástke neušlo, že vták s prenikavými očami a zobákovitým nosom sa podobá na riaditeľku. Občas by prisahal, že v tlmenom, ospalom rannom svetle videl, ako jantárovožlté oči jastraba žmurkli.

Slečna Pleslivá otvorila ústa práve vo chvíli, keď Smrekovec, ktorý mal alergiu takmer na všetko – srsť, perie, pleseň, prach a väčšinu potravín –, niekoľkokrát výbušne kýchol. Prízemkovia sa zo všetkých síl pokúšali potlačiť smiech, lebo smiať sa bolo prísne zakázané, skrátka ako skoro všetko.

Riaditeľka prudko bodla Smrekovca palicou do nohy a zasyčala: „Prepánajána, ovládajte sa, človeče!“

Smrekovec skrivil tvár a ticho, aby ho nikto nezačul, sa začal brániť: „Prepáčte, madam, ale… ale… môžu za to výtrusy. Sú všade! A…“

„Buďte ticho!“ zahriakla ho slečna Pleslivá a odrapotala ďalšie mená: Šimon, Peťko, Kvík a Vrecko! Iskerník, Tilka, Milka a Šumo!

Dnes zjavne nepostupovala podľa abecedy.

V takéto dni slečna Pleslivá čítala mená zo zoznamu v náhodnom poradí, aby držala prízemkov v strehu. Niekedy prečítala to isté meno dvakrát. Trinástke však na tom nezáležalo, lebo aj v neabecedné dni ho zakaždým vyvolala posledného. Napokon, bol iba číslo, a tak mal ešte nižšie postavenie ako písmeno X, Y či dokonca Z.

Slečna Pleslivá prebehla očami po radoch pred sebou a zakričala ostatné meno: „Trinástka!“

Skôr ako stihol odpovedať, mu však ktosi zozadu podrazil kolená, on spadol na malú zajačiu prízemku a obaja sa zvalili na zem.

„P-prepáč,“ zajachtal a pomohol jej vstať.

Počul, ako sa Papuľa a Kolík za ním chichocú. Buldodží prízemok Papuľa a vačicovitý prízemok „Smraďoch“ Kolík, ktorý z nevysvetliteľného dôvodu večne páchol ako voda v rybníku, týrali sirotu s jedným uchom najčastejšie. Šikanovali ho, pokiaľ mu siahala pamäť. Raz, keď riaditeľka s pánom Smrekovcom odbehli z nádvoria a chytali prízemka, ktorý zapálil stôl slečny Pleslivej, Papuľa mu schmatol ucho a zakričal doň: „Je niekto doma, ty hlúpy sprostáčik?“ Ucho ho bolelo ešte niekoľko týždňov. Papuľa a jeho priatelia ho odvtedy volali Sprostáčik alebo Sprosták.

Ale zvykol si na to, tak ako si zvykol na všetko ostatné. Aj škaredé meno je lepšie ako číslo, hovoril si.

Slečna Pleslivá opäť zjačala do chladného hmlistého vzduchu:

„Trinástka!“

Ako zvyčajne zápasil so slovami, lenže vôbec neprichádzali.

Mal pocit, akoby mu hlboko v hrdle uviazol veľký kameň.

Odrazu ho niekto veľmi bolestivo potiahol za ucho. Zvrtol sa, aby zistil, kto to je. Pri Papuľovi a Kolíkovi stál nováčik: vysoký sivý potkan so zježenými chlpmi a dlhým ňufákom. Z úst mu vyčnievali dva ostré rezáky a vynikali na ňom veľké nohy so žltými pazúrmi a dlhý šľachovitý chvost. Plecia mal také skrčené, až sa zdalo, že je bez krku a hlava mu vyrastá priamo z nich. Malé, zakrpatené oči sa jagali, čierne ako noc.

„Rád ťa spoznávam,“ zašepkal potkan a pohotovo grgol Trinástke do tváre.

Úbohý tvor od zápachu takmer zomrel – zasiahla ho aróma špinavých ponožiek, zhnitého mäsa a plávajúceho smetia zo stoky.

Skvelé. Teraz si môže namiesto dvoch surovcov robiť starosti s tromi.

Slečna Pleslivá ako divý zver zrevala jeho meno. Nečujne zajachtal: „T-tu.“

Potkan mu hláskom jemným ako hodváb zašepkal do ucha: „Čo sa stalo? Vari ti potkan odhryzol jazyk?“

Trinástka sa roztriasol od špičky ucha po chlpaté prsty na nohách.

„Trinástka, chceš dostať palicou? Alebo dáš prednosť lopatke pána Smrekovca?“ zavrčala slečna Pleslivá.

Skúsil to zopakovať hlasnejšie, ale riaditeľka ho stále nepočula.

„Trinástka!“ zaburácala. „Si tu, alebo nie? Rozhodni sa!“ Napokon sa Trinástke, pre svet známemu iba ako nešťastné číslo, podarilo popri skale v hrdle pretlačiť: „Tu, m-m-madam.“ Siroty si zborovo vydýchli a pod vedením pána Smrekovca odpochodovali na raňajky. Papuľa, Kolík a ich nový potkaní priateľ boli našťastie ďaleko vzadu.

A Trinástka, ktorý sa ako vždy šuchtal so sklonenou hlavou, zatúžil po peknej teplej čiapke, ktorou by si zakryl svoje jediné ucho.

* „Je hladká ako koža novorodenca, presne taká jemná! Mortimer je mamičkin miláčik,“ vravievala jeho matka každému, kto bol ochotný počúvať.

Table of Contents

PRVÁ ČASŤ O tajomnom pôvode Malého zázraku a jeho ťažkom živote v Domove slečny Pleslivej pre neposlušné a nechcené tvory

PRVÁ KAPITOLA Nešťastný začiatok

DRUHÁ KAPITOLA Domov

TRETIA KAPITOLA Trinástka