Martin Solivajs

KELTI

Doba bohov, krvi a železa

Ukážka z elektronickej knihy

Prológ

Keď som navštívil hradisko nad obcou Ľubietová zvané Vysoká, dostal som nápad o ktorom som začal nahlas hovoriť. Ten nápad sa týkal napísania dobrodružnej knihy zo života prvého pomenovaného národa ktorý osídlil skalnaté kopce nad rudnými revírmi a úrodnými údoliami krásneho Slovenska. Keďže som o tom hovoril nahlas, že takú knihu napíšem a chválil som sa, že to dokážem, je samozrejmé, že tí čo to často počúvali začali tú knihu odo mňa vyžadovať. Ako egocentrik som nemal inú možnosť, ako ju napísať a dokázať sebe a ostatným z môjho okolia, že to zvládnem. Pokúsil som sa vychádzať z faktov, ktoré nám veda dokázala sprostredkovať. Tie som čitateľovi predostrel v mierne nadsadenej a akčnej podobe, aby sa bavil. Dúfam, že kto si túto e knihu stiahne nebude to ľutovať...

Venované mojej starej mame Zlate Solivajsovej

Som Maccus z kmeňa Kotínov a vyrozprávam vám svoj príbeh. Všetko sa začalo sviatkom Beltane, keď sme sa rozhodli namiesto zábavy vydať sa na nebezpečný lov. Zima sa skončila, zavládlo obdobie svetla a tepla. Dobytok spokojne prežúval čerstvú trávu, aby nám dával mlieko. Ťažba železnej rudy bola v plnom prúde, otroci sa museli obracať, aby si zaslúžili jedlo a spánok. Voda v rieke Grannus bola ešte studená, ale brod po veľkej jarnej vode sa stal priechodným. Obchodné cesty znova začali ožívať. Náš domov je veľká pevnosť – tristopäťdesiat krokov dlhá a rovnako široká. Ako noha hrubé špicaté koly opevnenia, výškou dvoch mužov presahujúce, nás chránia pred lúpežnými bandami a divou zverou. Z pevnosti do výšky trčí mohutné bralo, kde len najmocnejší z kmeňa bývajú. Obklopené je strmými nedobytnými zrázmi, ktoré ju zo všetkých strán obklopujú. Na samom vrchu je vidno široko-ďaleko na územie, ktoré patrí nám a ostatným kmeňom, spoločne zdieľame toto údolie rýchlej rieky.

„Hej, Maccus, príď pozrieť starého muža!“ zakričal na mňa Connos zo svojho dreveného príbytku, ktorý je postavený tesne pri skale, kde žije bohatá kasta nášho kmeňa. Je to vážený muž, druid, ktorého rady, veštby a pohľady na svet berie do úvahy aj Cauaros, náčelník, ktorý vládne nášmu kmeňu, a aj iní muži panujúci v okolí. Vyskočil som na nohy, nepovedal nič, len vložil brúsik do vrecka, nožík do pošvy a hneď za ním šiel, popri veľkom kamennom ohnisku a kope dreva, ktorú ostatní chlapi pripravovali na večernú slávnosť.

„Tu som, Connos!“ zneli moje slová pri vrátach jeho domca.

„Chýri sa šíria, že ty s Gormalom a Drasecom, máte dnes iný zámer ako sa len baviť...“

„Pravdu máš, ideme na lov!“

„Bojíš sa lesov a bytostí, ktoré im vládnu, Maccus?“ opýtal sa Connos a otváral pritom hlinené nádobky s bylinkami.

„Nebojím!“

Premeral si ma očami, sedel na zemi a ovoniaval obsah otvorenej hlinenej nádobky. Potom prehovoril: „Na východe v horách rastú tajomné huby, ktoré ti ukážu svet, ktorý tvoje oči nikdy nevideli, ak ťa neovládne strach a vypiješ odvar z nich.“

„Nebojím sa žiadneho sveta, ani toho, po ktorom chodím, ani na ktorý po smrti odídem!“ povedal som a pozrel Connovi do prenikavo modrých očí a pozoroval jeho dlhú bielu bradu, s ktorou sa prstami začal pohrávať.

„Poznám mužov, Maccus, ktorí po jeho užití už nikdy neboli sami sebou, lebo do ich tiel sa vkradli démoni!“

„Chceš ma vystrašiť, veľký muž?“

„Nie, Maccus, vystríham ťa!“

„Ty si ten odvar pil, Connos?“

Len sa zachechtal s nádobkou v ruke. „Čo myslíš?“

Nepovedal som nič, lebo jeho otázka bola zároveň odpoveďou. Bolo mi jasné, že túto skúšku vymyslel, aby si nás preveril, neviem, či mal moc vidieť ľuďom do hlavy, ale ja som ju určite nemal, a preto nasledoval môj súhlas. „Všetci traja vypijeme tvoj odvar, Connos, a pôjdeme do hustých lesov loviť. Je mi jedno, či šelma, alebo démon, všetkých, čo mi so zlým úmyslom skrížia cestu, postretne smrť!“ a zaťatou päsťou som ukázal, že slová, ktoré mi vyšli z úst, myslím vážne. Connovi bolo jasné, že svoju reč už späť nezoberiem, preto sa kývajúc hlavou na mňa zadíval a hlinenú nádobku položil vedľa seba.

„Predtým, ako vyrazíte do lesov, príďte všetci traja pred odchodom do môjho domu. To, o čom sme sa bavili, nesmie opustiť tento príbytok!“ dopovedal a aj keď mi hlavou vírili otázky, bez slov som prikývol a vydal sa za svetlom z prítmia drevenej stavby. Connos bol veľký muž, slovom predával vedomosti našich mocných predkov, ktorí sa pobrali na onen svet. Veľa ma naučil o prírode a svete, mnohí ho chceli vidieť na čele kmeňa, ale jeho pokročilý vek mu v tom zabránil a náčelníkom sa stal Cauaros, čo nik neoľutoval. Ten nás viedol spravodlivo a k bohatstvu.

Ostré svetlo slnka oslepilo môj zrak, tak som ich prižmúril. Moje kroky viedli popri ohnisku, kde ma už zobďaleč gestami a krikom vítali Gormal s Drasecom, rozhadzovali rukami a naznačovali, že chcú vedieť, ako moja návšteva dopadla. Moje ústa nestihli odpoveďou ukojiť ich zvedavosť, keď Cauaros, kráčajúc k nám, zaujal môj zrak. Naše pohľady sa stretli už v diaľke. Kráčal s úsmevom, ktorý mu hral pod ryšavými fúzmi. Jednu ruku mal položenú na rukoväti meča a v druhej niesol čosi zabalené v umastenej látke.

„Šíria sa reči, že v noci plánujete lov? Chcete ísť sami, bez psov alebo pomocníkov?“ povedal namiesto pozdravu.

„Tak je, náčelník!“ odvetili sme ako jeden muž.

Cauaros uznanlivo pokýval hlavou a pokračoval. „Odvážny plán! Aby ste videli, že si vážim odvahu, všetci dostanete dar. Aj ty, Gormal,“ podišiel k nám, položil látku na zem a čupol si. „Rozbaľte to.“

Na látku sa vrhli naše ruky. Ako sme ju kotúľali, jeden po druhom sa zjavovali krásne rukoväte nožov s čepeľami ukrytými v kožených pošvách. Nevedel som sa vynadívať a každý z nás po jednom siahol. Gormal zaváhal, preto mu ostal najkratší. Zahanbený si rukou siahol do vlasov so slovami: „Preto, že moja matka je chudobná, aj nôž musím mať najmenší? To je spravodlivosť?“

„Spravodlivosť zomrela, Gormal, keď bohovia stvorili druhého človeka,“ povedal mu čupiaci Cauaros, ktorý si fúzy prstami skrúcal a pochechtával sa.

„Je to nôž pre ženu, Gormal, s tým sa zmier!“ snažil som sa ešte zhoršiť jeho náladu. Všetkých nás prepadol smiech, keď sme ho videli, ako pozeral na nôž so zvesenou hlavou. Aj náčelník sa už hlasno chechtal.

„Gormal, viem, že by si nás všetkých najradšej zniesol zo sveta, ale nebola to urážka, skôr priateľské doberanie,“ odľahčil Cauaros situáciu, lebo vedel, že proti nemu Gormal svoj hnev neobráti, a poznal jeho prchkú povahu. Gormal v tom momente ožil, vytiahol ho z pošvy a všetci traja sme uznali, že čepeľ je dostatočne mohutná, aby jeho mužnosť neutrpela. Cauaros, náš náčelník, bol potomok kmeňa Senonov, ktorého predkovia bojovali vo veľkých bitkách. Vždy bol upravený, dbal na zovňajšok, šaty mal čisté, aj keď žena, ktorá po jeho boku stála, ťažkou chorobou zmietaná odišla na druhý svet. Potulný bard Toag bude dnes večer pri ohni ospevovať jeho skutky.

„Ďakujeme za dar a na východe slnka uvidíš, že si ich nedal nesprávnym!“ povedal Gormal posmelený naším uznaním.

„Sú od tvojho brata, Maccus, jemu poďakujte!“ kývol hlavou náčelník a odišiel za svojou družinou, ktorá sa opodiaľ hlasno chechtala.

„Aspoňže ich nekul tvoj otec, lebo by sme museli dúchať mechom do pece, kým by nám ruky neodpadli,“ povedal Gormal kochajúc sa súmernosťou čepele.

„Čo uvidí na východe slnka, Gormal? Veď sú krátke noci, myslíš, že pri východe budeš kráčať bránou s kancom cez plecia? Občas by si mohol mlčať, lebo ako ťa mám rád, tak ťa niekedy neznášam.“

Gormal sa len rozvalil, zašibrinkoval nožíkom vo vzduchu, vyskúšal prstami, aký je ostrý, a usmievavo na mňa pozrel. „Bojíš sa, že nič neulovíme? Lebo ja nie, Maccus.“

Zagúľal som namiesto odpovede očami a malý nožík, ktorý mi visel za pásom, som posunul ďalej, aby sa tam zmestil ten darovaný. Keď bol zapásaný, moja odvaha sa mi zdala nekonečná. Vytasil som ho, kovaná rukoväť mi sadla presne do ruky, čepeľ sa zaleskla, nemal žiadnu prasklinu, bol ukutý bez chyby. Namastený lojom. Z noža do mňa vstupovala sila, ktorú moje teplé telo vstrebávalo, aby sa nakoniec čepeľ stala mojou predĺženou železnou rukou. Slnko čochvíľa vystrieda na oblohe mesiac, a preto sa blíži čas vyraziť. Počas lovu za mesačnej noci bude môcť každý z nás ukázať, čo v ňom je. Ostatní z kmeňa sa tešili na zábavu, pijatiku, hudbu, spev barda a tance, my nie. Sediac na tráve som si premeral Gormala, ktorý sa kochal nožom. Zakladal si na svojich vlasoch. Jeho láskou bol luk, ktorý keby mu niekto chytil do ruky, neviem, ako by skončil. Asi podobne ako ten, ktorý by sa slovom dotkol riedkej brady, s ktorou nebol spokojný. Jeho chudobná matka nie raz bola za druidom plakať, keď mu hrozil trest, či už za to, že napadol urodzeného muža, alebo sa dostal do sporu s Atarom, Cauarovým najvernejším mužom. Otca nemal, nikdy sa jeho meno nedozvedel, vraj padol v nejakej bitke. Matka mu ušila plášť, ktorý nosil v lete aj zime, lebo iný nemal. Bol naň hrdý. Vyhlasoval, že kto mu naň siahne, odtrhne mu ruku od ramena. Bol to vtip, no pri jeho sile to nik nechcel skúšať. Občas, keď som ho pozoroval, pripomínal mi mňa. Bol rovnako vysoký, mal modré oči, ostré črty, akurát jazva cez celé čelo mi chýbala a vlasy po plecia. Prišiel k nej tak, že keď ho bojovník urazil, on ho udrel hlavou do prilby. Ten padol na zadok a mocný Connos ho zachránil, lebo ponížený muž žiadal jeho život alebo vyhnanstvo.

Môj druhý verný priateľ bol Drasec, vysoký kostnatý mladík, ktorý by za pivo vymenil život všetkých ľudí sveta. No nevedel sa k nemu dostať, tak ho kradol. Kde? Kde sa dalo. Keď sa uvarilo, iba chodil okolo ako líška s hlinenou nádobou, a keď sa nik nedíval, nabral si. Dostal bitku, aj od otca, aj od náčelníka. Cauaros dokonca navrhol úplný zákaz vstupu do svätyne, aby sa nemohol zúčastniť náboženských obradov, ale Connos sa priklonil na jeho stranu, tiež bol kedysi mladý a chápal ho.

Príchod Darcy všetkým rozjasnil tváre, ale najviac mne. Ako vždy som sa jej nemohol ani do očí pozrieť. Prsia kypiace z farebného odevu vždy pritiahli môj pohľad a zbavili ma zdravého rozumu. Pohľady mojich druhov na ňu mi prekážali, čo bolo znakom, že mi nie je ľahostajná. Podišla k nám, postavila sa predo mňa, zavlnila bokmi, poklesla v kolenách, predklonila sa a všetkým nám ukázala, že tanec jej nie je cudzí.

„Ty dávaš prednosť lovu pred zábavou, Maccus?“

„Hm, čo myslíš, Darcy?“

„Že nikdy nedospeješ, ale preto ťa mám rada.“

„Chcem byť jedného dňa náčelník a keď budem dnes v noci tancovať, ako vylepším svoj status?“

„Ty budeš radšej naháňať po lese divú zver s kopijou v ruke, namiesto toho, aby si tú, čo ti medzi nohami narástla, zabodol do mňa?“ povedala.

Kútikom oka som už videl Gormala, ako si jednou rukou prehrabol vlasy a druhou zapchal ústa. Keď som sa otočil na neho, vyprskol smiechom. Obaja si s Drasecom ľahli na chrbát do trávy a rehotali sa do neba, aby mi bolo ešte lepšie.

„Tak nech bohovia stoja pri vás, Maccus!“ rozlúčila sa a tancujúc sa vzďaľovala k domcu svojej matky, ešte ma stihol potešiť pohľad na jej oblý zadok zahalený voľnými šatami farby lesa, aby ma prebral Gormalov hlas.

„Už viem, s kým si myšlienkami spojený, keď sa pohrávaš s chujom, Maccus!“

Hneď som po ňom šľahol pohľadom a opýtal sa. „Ty pritom myslíš vari na divú zver, Gormal? Nerozhnevaj ma, lebo najbližšie budem pritom myslieť na tvoju matku.“

Gormal sa postavil a už ma do bitky vťahoval. „Zober späť tie slová, Maccus, lebo prisahám, ako je Taranis nado mnou...“

„Prestaň, každý deň sa nemusíš biť,“ schladil ho Drasec a opýtal sa, na koho sa pritom upierajú jeho myšlienky.

„Ja sa s chujom nehrám, matka mi zakázala!“

„Tieto slová ti ani vrana neuverí, povedz mu, Drasec.“

„Dosť bolo rečí, keby nás počul Taranis, urobí z nás eunuchov,“ povedal mu Drasec a všetci sme zbožne pozreli do neba, aby sa nehneval, keď sme takto ľahkovážne spomenuli jeho meno.

Slnko už len žmúrilo zo západu, všade vládol ruch a hlasná vrava. Niekto trúbil, aj iné nástroje sa začali ozývať. Nikto si našu výmenu slov nevšimol. Vstali sme a namierili svoje kroky smerom, kde býval Connos. Päsťou som buchol na vetché drevené vráta jeho domca.

„Zdravím ťa, Connos, tu sme, ako si chcel!“ a už mi oči žmúrili, aby si zvykli na prítmie. Príbytok nebol príliš priestranný, na druhej strane ale útulný, postavený na mieste s pekným výhľadom na sever.

„Vítam vás,“ odvetil starý muž a rukou pokynul, že sa máme posadiť na kožušiny okolo ohniska. Mali sme radi čas strávený u neho, lebo vždy som múdrejší odchádzal, len ako starol, už častejšie hľadal samotu a býval mrzutý. V jeho domci vládol pokoj ako vždy, okrem dymu tam voňali rôzne bylinky, ktoré viseli na drevených trámoch. „Už ste v mojom príbytku veľa času strávili, za dlhých zimných dní, keď bolo všetko zasypané snehom. Nebudem vás preto zdržiavať, noc sa blíži,“ na chvíľu stíchol a potom pokračoval. „Na severe v horách rastú zázračné hríby, ktoré urobia z bojovníka ešte väčšieho.“

„Ako môžu nejaké huby urobiť bojovníka väčším, to mi vysvetli, Connos. Bojovníka robí väčším jeho odvaha a sila, i jeho zbroj, nie huby!“ skočil som do jeho reči a zaťatou päsťou udrel do otvorenej dlane.

„Maccus, už si sa niečo naučil, ale všetko nebudeš vedieť nikdy. Čarovné huby ťa naučia pochopiť, koľko toho ešte nevieš, a uvidíš druhý svet, ktorý sa prelína s tým naším. Urobil som pre vás troch vývar z nich a nemusíte ho vypiť, nik iný len my štyria vieme o tom, čo som navrhol, a len ty, Maccus, si súhlasil za všetkých. Nehovorte o tejto skúške nikomu. Dostali ste odo mňa návrh. Tak ako radím aj Cauarovi v obchodných a politických otázkach. Je na vás, ako sa rozhodnete, ale nebude to skúška ľahká, to do úvahy musíte zobrať,“ povedal a zložil z ohňa malý bronzový kotlík, z ktorého sa šíril ťažký zápach. Položil ho vedľa seba na ploský kameň, aby jeho obsah vychladol. „Keď ho nevypijeme my, vypiješ ho sám a neviem, ako ďaleko bude siahať tvoje poznanie, veď teraz sa ti umom nik nevyrovná,“ povedal som za nás všetkých a pohľadom sa stretol s Gormalom a Drasecom. Tí kývli, a tak som v prítmí Connovho domca, sediac na vlčom kožuchu, predniesol: „Nebojíme sa smrti, Connos, a preto sa nebojíme ani tvojho tajomného vývaru, a keď odmenou nám bude spev barda a uznanie, urobíme, čo bude treba!“

„Samotný Cernnunos nech sprevádza vaše kroky!“ povedal Connos, pozrel smerom k otvoreným dverám jeho príbytku, kde slnko zapadalo a jeho lúče sa s riedkym dymom miesili. Potom začal z malého posvätného bronzového kotlíka, na ktorom bol jeleň viacerými podobami vyobrazený, nalievať do hlinených šálok nápoj, ktorého ťažká hubová vôňa sa mi zarývala do nosa. Zdvihli sme ich nad hlavu a ja som predniesol prípitok.

„Na Cernnuna! Nech nám dovolí loviť v jeho lesoch a nech nás z nich aj živých pustí.“

„S poriadnym úlovkom si zabudol dodať, Maccus!“ doplnil ma Gormal a obrátili sme ich obsah do seba. Všetkým sa nám zvraštili tváre. Connos sa pochechtával, až sa mu celá brada natriasala, a spýtal sa diabolským tónom: „Mocný, čo, Maccus, hehe?“

Len som pokýval hlavou a prezeral si ho, ako starne, ako ani on nedokáže utiecť toku času, ktorý ani najmocnejší náčelníci a druidi na tejto zemi nedokážu poraziť. Na hlave mal dlhé šedivé vlasy a okolo nej koženú čelenku. Bol vždy upravený, aj keď v domci mal veci rozhádzané, lebo jednostaj niečo hľadal. Biele fúzy a brada mu úplne prekrývali ústa, že nikdy jeho zuby nebolo vidno. Modré oči vyzerali ako hlboké studne múdrosti, ale tie sa snáď jediné nezmenšovali, lebo zvyšok tela mu chradol.

„Ďakujeme, Connos,“ povedal som a Gormal s Drasecom sa okamžite začali dvíhať so mnou. Connos mal Gormala rád, aj keď nebol urodzeného rodu, ale mal urodzený vzhľad a o sile ani nehovorím. Preto ho vždy jedlom ponúkol, lebo vedel, že jeho chudobná matka stráda a Gormal málokedy bol dosýta najedený.

„Počkaj, Gormal, tu máš posúch, zjedz, viem, že sa rád naješ.“

„Ďakujem, Connos!“ zaznel jeho hlas a už mal ústa zapchaté posúchom, ktorý nebol najčerstvejší, keď som počul, ako mu v ústach prašťal. Drasec sa ešte chcel opýtať, či by ho Connos nemohol aspoň krčahom piva ponúknuť, ale zastavil som ho, predtým ako začal. Šli sme sa napiť k prameňu, lebo lepšie je vodu nosiť v tele ako v koženom mechu, ktorý zníži moju obratnosť. Našu záťaž tvorili len ľahký odev a zbrane. Gormal si pri prameni ešte rukou čistil plášť, čosi si pritom šomral, potom ho prehodil cez plecia a zopol nie príliš vznešenou železnou sponou. Do ruky zobral luk, cez plece prehodil kožený tulec na šípy, za opasok si strčil sekeru a Cauarov nôž, na ktorý bol mimoriadne hrdý.

„Matke si zasa sekeru zobral, čo?“ spýtal sa posmešne Drasec.

„Drevo má narúbané, tak mi dovolila,“ odpovedal Gormal a zapíjal zvyšky posúchu vodou.

„Tá sekera ale nie je určená na boj, ale na kálanie dreva, Gormal.“

„To ti kto povedal, Drasec? Sám si povedal na kálanie. Hlavy sa nedajú kálať, chceš povedať?“

„Ty budeš tú sekeru nosiť a používať pri love, Drasec, že ťa tak zaujíma, na čo je určená?“

„Nie, Maccus.“

„Tak potom nechaj Gormala, keď ju rád nosí, lebo tvoje slová ako provokáciu začínam chápať.“

Gormal ešte stihol zahroziť Drasecovi päsťou. Cítil som, že túto našu partiu čaká veľká noc. Pohli sme sa teda k východnej bráne, kde bol Drasecov otec na stráži.

„Trahec, otvárame bránu!“ zakričal na svojho otca, ktorý bdel na veži. Dole pod ňou bol o jej konštrukciu priviazaný zúrivý pes, štekal do noci ako besný, ale nás poznal a každý ho potľapkal ako starého priateľa. On zavrtel chvostom a prestal.

„Keby som bol mladý, idem s vami, ale môj dych už nie je, čo býval,“ s povzdychom zašomral starý bojovník z veže. Odrazu sa spoza chrbta ozval dupot nôh, a preto moje oči rýchlo šľahli tým smerom, aby zbadali obrysy ženy, ktorá ma na svet priviedla.

„Myslela som, že ste dohliadali na ťažbu rudy, Maccus.“

„Tak je, matka!“

Povzdychla si a pokračovala. „Nejdem ťa prehovárať, ale dávajte pozor, lebo tvoj otec už nebude dlho na tomto svete a nechcem, aby sa aj tebe niečo stalo.“

„Áno, matka, ale bardi nespievajú o tých, ktorí v domci sedia a prikladajú do pahreby.“

„Bardi často spievajú o tých, ktorí už nie sú na tomto svete. Tvoj brat Deimos sa chytil remesla, bude kováč, vážený muž. Už sú iné časy ako dakedy, na život sa treba inak pozerať, časy veľkých bojovníkov sa skončili.“

„Dobre, matka!“ odvetil som a už vnímal len Traheca, ako schádzal dole zo strážnej veže, aby za nami bránu zatvoril.

Začal vychádzať mesiac, ktorý bol v splne. Za nami sa svetlo veľkého ohňa a ostatné malé svetielka vzďaľovali a v nočnom tichu mizol aj ruch spevu a bubnov, ktorý sa z diaľky ozýval. Všetci traja sme vedeli, že už niet cesty späť. Bez úlovku, ktorý by stál za reč, sa vrátiť nemôžeme, lebo budeme terčom posmeškov a hanby. Kráčali sme cestou na východ. Zavládlo ticho, každý v hlave preberal taktiku lovu a správne miesto na číhanie, moje oči pozerali na plantajúce sa nohavice Gormala, ktorý kráčal predo mnou. Po dlhšej chvíli pochodu sme sa rozhodli opustiť cestu, ktorá sa stáčala na juhozápad, a vojsť do hustých lesov na severovýchod. Na konci lúky, kde dubová hora vrhala divoké tiene, sme zastali.

Gormal na mňa hodil divný pohľad a otázku: „Čo vlastne ideme uloviť?“

Drasec, zvierajúc v žilnatej ruke kopiju, keď to počul, sa ozval. „Kanca, kanca!“ a pokračoval neobvyklým tónom. „Počíhame na neho pri potoku v močiaroch, kam sa chodia váľať. Vyhliadneme najväčšieho a moja kopija neminie srdce.“ Jeho posledné slová zazneli, akoby ich opakoval po sebe a ja som si začal spomínať, že u Conna sme niečo vypili.

„Áno, kanca!“ súhlasil Gormal a zdalo sa mi, že má viac očí ako dve. Rukou si pohladkal brucho a druhou si prehodil vlasy dozadu. Cítil som sa divne a bolo mi jasné, že sa deje niečo záhadné. Nezdala sa mi moja ruka, ktorá proti mesiacu držala kopiju. Hrot kopije sa mi veľmi páčil, ale tá ruka, ktorá ju držala, bola síce prirastená k môjmu plecu, ale nezdala sa mi byť moja.

„Čo to robíš, Maccus?“ vytrhol ma Gormal z úvah a zvláštne mi pozrel do očí.

„Neviem, mám pocit, akoby táto ruku nebola moja.“

Gormal vyvalil oči a okamžite vytasil nôž so slovami „Moja ruka je vždy moja, Maccus,“ a začal všade naokolo šibrinkovať s ním na znak, že on také problémy nemá.

„Pri Taranisovi, veď mi oko vypichneš a tetivu si prerežeš!“ so smiechom mu povedal Drasec. Pozoroval som Gormala a jeho simulovaný útok na nepriateľa.

„Bodnem do brucha, potom na nohu zaútočím, keď bude kožou alebo krúžkovou zbrojou telo chránené, pod pazuchu pichnem. Ak bude hlava prilbou chránená, pôjdem po krku,“ hovoril pritom a na lúke pod lesom za svitu mesiaca so šialeným výrazom tváre sekal a bodal do vzduchu. S veľkým nožom v ruke a lukom na chrbte.

My s Drasecom sme padli na zem, lebo smiech nám už viac nedovolil stáť, a toto šialené predstavenie som prerušil otázkou: „A ako, Gormal, skolíš šelmu?“

„Podľa toho akú, Maccus.“

„Medveďa!“

Gormal už viac neodpovedal, zasunul nôž do pošvy, vytiahol sekeru spoza opaska, chytil ju obojruč a začal ňou robiť plynulé pohyby, pozoroval som ho, ako sekal vzduch, vyzeral, akoby sa s ňou v ruke narodil. Dokonca sme hlasno povzbudzovali, tak dobre sa na neho pozeralo. „Tak a zver široko-ďaleko vie o nás, Maccus!“ povedal udychčaný Gormal, keď dokončil ukážku svojho umenia.

„Viem, ale nemohli sme sa v tichosti pozerať, keď tvoje predstavenie odmeny bolo hodné.“

„Ulovíme, čo sa podarí a čo nám Cernnunos dopraje,“ povedal spokojný Gormal zasúvajúc si sekeru spredu za kožený opasok násadou.

„Connos nás nápojom napájal namiesto toho, aby obetoval za nás!“ pridal sa zachmúrený Drasec bodajúc pätou kopije do zeme.

„Je už starý, Cernnunos počká, dostane, čo mu patrí. Bude spokojný,“ povedal som a ubezpečil svojich druhov, že všetko prebieha, ako má.

„Potrebujem sa napiť, Maccus, lebo v ústach akoby som mal púštny piesok!“

„Odkiaľ vieš, aké je mať púštny piesok v ústach, keď si jakživ na púšti nebol, Drasec?“

„Síce som nebol na púšti, ale Connos mi ju opísal, aké nehostinné miesto to je.“

„Taranis vyhnal všetkých ľudí z púšte, lebo ju sám pre seba zabral, aby mal kde spočinúť, keď je unavený, to som zase ja od Conna počul,“ povedal Gormal.

„Púšť sem, piesok tam, ale musíme nájsť prameň, lebo ústa mi suchoty zväzujú a za chvíľu už slovka nebudem schopný vyriecť, Gormal,“ už menej zrozumiteľne povedal Drasec. Gormal sa zachechtal, keď počul, že už nevie slová vysloviť.

„Kto povedal, že naľahko poďme bez vody, Maccus?“

„Ja.“

„Tak veď nás teraz k prameňu, lebo pri Taranisovi nedožijeme sa rána bez vody.“

Mesiac pokryl zem strieborným plášťom, les pred nami stíchol, počuť len cvrčky na lúke a náš hlasný dych. Opúšťame lúku a vchádzame do hustého lesa, máme strach? Áno máme – že ostaneme zahanbení. Moje myšlienky sú mútne, a preto ich púšťam z hlavy. Zameriavame sa na náš nový plán, ísť k prameňu. Vošli sme medzi staré husté duby, počúval som šuchot lístia, po ktorom sme kráčali. Ten zvuk znel akosi inak, ako som si ho pamätal. Idem prvý a cítim sa neisto, počujem, ako tí dvaja za mnou hlasno dýchajú, nik z nás neprehovoril. Počúvam svoj dych, lebo si nie som istý, že vychádza z mojej hrude. V lese sa viditeľnosť zhoršila, ale našim očiam zvyknutým na tmu stačia preblesky mesiaca, ktorý sa k nám prediera cez husté stromy. Kráčame rýchlo, počujem rôzne zvuky, ktoré nepoznám, neobzerám sa navôkol, iba kráčam. Connos mal pravdu, svet je iný, ako ho doteraz moje oči videli.

Po hodnej chvíli pochodu počujem za chrbtom Drasecove zvláštne, sotva zrozumiteľné slová: „Kde to sme?“

Zastanem, rozhliadnem sa a uvedomím si, že neviem. Všetko je rovnaké, stromy sa hýbu v rytme môjho dychu, žijú, ako nás to Connos učil.

„Pri Taranisovi, kde sme, Maccus?“ vyhŕkol Gormal.

„Sme tam, kde nás nohy zaviedli, Gormal.“

„Tvoje nohy nás ale mali zaviesť k prameňu!“

Rozhliadam sa znova, je tma, mesačné svetlo, ktoré pomedzi listy hustého lesa presvitá, nestačí, aby sme našli prameň. Hlasno som zaklial. Na moje zakliatie odpovedal len veľký dravý vták, ktorý za vzniesol do vzduchu. V tichu som počul mávanie jeho krídel a smer, ktorým letel. V ústach mám sucho a viem, že prameň, ku ktorému sme chceli prísť, nenájdem. V tme na seba pozeráme a kdesi v diaľke počujeme ozveny kriku nášho zabávajúceho sa kmeňa.

„Zídeme dole zrázom, ten nás k bystrine privedie, nemáme na výber,“ vravím, ale Drasec nevyzerá, že mi rozumie, suchoty v ústach mu jazyk zväzujú, len na mňa pozerá bez slova, vidím len obrysy jeho hlavy otočenej na mňa. „Za mnou!“ rukou som naznačil, nech sa pohneme, ale Drasec otočil hlavu k nebu a nevnímal moje slová.

„Drasec, poď,“ drgol do neho Gormal. Konečne precitol a kývol súhlasne hlavou. Pohli sme sa smerom do strminy. Mesačné svetlo nestačí a lesom znejú naše nadávky, kožená obuv a naše nohy trpia v strmom zráze. Lístie je klzké a tma v hustom lese hustne. Moja mútna myseľ mi dáva znať, že toto nebol dobrý nápad. Les je strašidelný, všetko akoby žilo. Držíme rozostupy, lebo naše kopije sú nebezpečné aj pre nás samotných. Schádzam na čele, spomaľujem naše tempo, lebo vidím a počujem, ako stromy ožívajú. Spoza nich vyliezajú víly a démoni, ktorí nás sledujú. Za mnou sa valí Gormal so sekerou v ruke, Drasec má kopiju pripravenú na útok ako ja. Ako ho poznám, mieri ostrím na bytosti, ktoré sa chcú zmocniť našich duší a odrádza zaútočiť ich zozadu. Množstvo očí upiera pohľady na nás, ale my kráčame ďalej. Prechádzam popri veľkom dube, ktorý sa vlní, a vidím, ako sa jeho kmeň zväčšuje pri hlasnom dýchaní.

„Nebojím sa vás!“ zakričal som do tmy a oči za hlasného šuchotu mizli do dier v zemi, odkiaľ povyliezali. V ušiach mi zaznel žblnkot potoka a predstava vody v ústach ma úplne opantala. Rútil som sa tenkým hustým porastom a nedbal na nič. Pri ústí húštiny sa pred nami otvorila krásna čistinka, svit mesiaca na vode bystrinky mi ukázal neskutočné znamenia, vlnky akoby tancovali a oči mi vyobrazovali farby, aké som jakživ nevidel.

„Vodaaaa!“ počul som Gormalov výkrik. Ten zhodil luk na zem, zložil tulec z pleca, sekeru si zasunul za opasok, rozopol si plášť a za hlasného čľapnutia sa celou hlavou ponoril do rezkého prúdu. Ja som zapichol kopiju pätou do zeme a to isté urobil Drasec. Pili sme, akoby to malo byť naposledy. Keď som si tvár vodou ovlažil, uvedomil som si, že Connova výstraha pred účinkami nápoja nebola prehnaná, ale už sa všetko do pohybu dalo a niet návratu z tejto výpravy bez úspechu. Neviem, či aj moji druhovia chápu, aké ťažké bude uloviť, čo sme si predsavzali, keď máme problém sami seba držať pri sebe, lebo chvíľami mám pocit, že nie som vo svojom tele sám.

„Sú to Connove čary, starý ded uvrhol kliatbu na nás a teraz sa pivom napája a dobre sa zabáva, keď vie, do akej situácie nás dostal!“ zúrivo zakričal do ticha Gormal, keď sa dosýta napil. Celkom ma zabával, keď si chcel sadnúť a rukami lapal po zemi, akoby sa pod ním prepadávala.

„Nehovor tak, sami sme chceli!“ hovorím mu s úškrnom, keď jeho nemotornosť vidím a trávu, po ktorej chodím, pozorujem, ako sa mení na strieborno-zelenú hmlu, do ktorej sa mi prepadli nohy. Tiež som si radšej sadol a zo zádumčivosti ma vytrhol Drasecov krik.

„Kto tam?!“

Okamžite som sa pozrel v smere jeho hlasu a videl ho, ako chodí hore-dole po lúke, akoby niečo hľadal. Z lesa vyliezali lesní démoni, ktorých oči žiarili ako žeravé uhlíky. Šeptali si medzi sebou, rýchlo sa pohybovali, ale ich tváre vidieť nebolo. Moja kopija zapichnutá vedľa mňa začala rásť, pučali z nej listy a za hlasného šuchotu sa dvíhala k oblohe. Zrazu sa za rachotu z húštiny vynoril samotný Cernnunos. Bol to obrovský chlap so srsťou jeleňa s rozvetveným parožím na hlave. Ako kráčal, všetko živé sklonilo hlavy a urobil som tak aj ja. So sklonenou hlavou som pozoroval, ako v ruke držal veľkého rohatého hada, ktorý na mňa ceril zuby a hlasno syčal. Okolo neho kráčala lesná zver ako psy okolo svojho pána, ktorý im dáva každé ráno chutné kosti plné špiku. Zahliadol som jeho veľké oči, ktoré svietili v tme, akoby mu v nich horeli ohne. Pozrel sa na mňa. Moja ruka siahla po noži. Z lesa vybiehala zver všetkého druhu a zhromažďovala sa okolo Cernnuna. Vlky svorne so srnkami a jeleňmi jeden po druhom prichádzali k bystrine a napájali sa. Keď sa zver dosýta napila, Cernnunos mi prestal venovať pozornosť otočil sa telom smerom do húštiny, odkiaľ prišli. Had sa mu obtočil okolo ruky, otvoril svoju papuľu s veľkými zubami a hlasno zasyčal. Malá zavalitá postava lesného démona dupla nohou o zem. Húština sa rozostúpila a vytvorila chodbu, ktorou Cernnunos vykročil do lesa. Za ním spokojne stúpala všetka zver v rade, aj ostatné záhadné tvory, a jeden po druhom mizla v lese.

Otočil som sa na Gormala a Draseca, či videli to, čo ja, ale oni tam neboli. Mágia a čary ovládli moju myseľ, ľahol som si na vlhkú trávu, zatvoril oči a počúval len svoj zrýchlený dych.

„Maccus, Maccus, kde si!?“ počul som niekde v diaľke Gormalov hlas. „Poďte sem, som pri potoku, mágia ma tu uväznila.“

„Čo sa to deje, Maccus?“ počul som Gormalov hlas, ktorý mi ešte hodnú chvíľu v hlave znel. Za rachotu sa vyrútili z lesa postavy. „Nie je dobre teraz v lese, Maccus. Nevidel som ešte také stvory. Cernnunos nám skrížil cestu, ale nechal nás prejsť. Drasec sa pošťal,“ Gormal si strčil sekeru poriskom za opasok a hlasno sa zachechtal.

„Nepošťal som sa!“ odsekol Drasec.

„Veď si sa mi priznal a ten fľak na nohaviciach ako vysvetlíš?“ Ja som pozrel na jeho gate a neviem, či len jeden fľak som videl, lebo mesačný svit a Connov odvar nútili moje oči vymýšľať si.

„Connos je kráľ mágie!“ zazneli v tme moje slová.

„Pravda,“ povedal Drasec podišiel k nám a pri Cernnunovi nás zaprisahal, že čo sa mu prihodilo, aby ostalo tajomstvom v hlbokom lese ukryté. Vystrel som sa na chrbát do trávy, zavrel oči a počúval tých dvoch, ako hlasno preberali všetko, čo videli. Hlavou mi bežali myšlienky. Ako chceme niečo uloviť, keď nik z nás nebol schopný jeden kus z toľkej zvery skoliť. Začalo mi dochádzať, že ten lov nám Connos urobil omnoho ťažším a že ak uspejeme, najväčšie uznanie sa nám dostane práve od neho, pretože jediný bude vedieť, akým nočným svetom sme si prešli. Všetky myšlienky sa začali rozplývať a zaspal som obklopený tmou.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Prológ