Zuzana Vaľovská

ATLAS NEZNÁMYCH ÚZEMÍ

návod ako sa stratiť a znova sa nájsť

Ukážka z elektronickej knihy

VENOVANIE

Hanke a Karolínke, ktoré prišli na svet v tom istom roku, ako táto kniha.

Sme nesmierne radi, že vás máme. Pripomínate nám, na čom naozaj záleží a vďaka vám naše srdcia znova vedia spievať.

TOTO JE CESTOVNÁ KNIHA

Pre cestovanie doslova, keď máte veci zbalené v kufri a smerujete na miesto, kde ste ešte nikdy neboli. Pre zmeny v živote, keď vy síce stojíte, ale všetko okolo vás sa hýbe a preskupuje, a vy nestačíte chytať dych. A aj pre cestovanie, ktoré sa deje skryto, bez toho, aby ste navonok zmenili miesto, ale vo vnútri sa presúvate niekde úplne inde.

Niektorí ľudia žijú celý život na jednom mieste, majú radi, keď poznajú ľudí okolo a nič zásadné sa nemení. Iní sú zamilovaní do cestovania, nemajú problém spať na letiskách a pas majú vždy pripravený vo vrchnej zásuvke stola. A iní ľudia sa zase sťahujú viac, ako by chceli, nie kvôli miestam, ale kvôli ľuďom, ktorí sú ich domovom.

Myslím, že je jedno, do ktorej kategórie patríte, lebo rozumieť budete, každý zo svojho uhla pohľadu. Lebo v každom z nás je... rovnaká túžba. Túžba po niečom viac. Po mieste, po domove, ktorý bude dokonalý.

Niekedy tú túžbu vidieť aj v tom, koľko času a snaženia venujeme našim súčasným domovom. Občas ju umlčíme tým, že si povieme, že by sme mali byť vďační za to, čo máme. A občas sa zdvihneme a odídeme hľadať niečo viac. Vo vnútri aj doslova.

V mojom živote prišlo putujúce obdobie. Po desiatich sťahovaniach v priebehu troch rokov sa veci trocha zmenili a v dobrom utriasli. Nie, stále nie som dlho na jednom mieste, ale konečne to mám rada. A nejde len o zmenu toho, kde zaspávam a čo vidím, keď ráno otvorím oči. Je to aj o inom - mám obdobie života, keď si nie som istá, čo presne mám pred sebou. Je to zaujímavé, nenudím sa. Znova a znova prekvapujem sama seba, vo chvíľach, keď si uvedomím, kde som, a čo práve robím.

Mám aplikáciu v mobile, ktorá mi ukazuje nočnú oblohu práve na tom mieste, na ktorom som. A občas, pred spaním, keď si potrebujem v hlave pár vecí utriasť, sa na ňu dívam. Pozerám na to, kde presne je Mesiac a čítam si sama pre seba mená súhvezdí. Momentálne (teda v čase, keď píšem tento úvod) som v Izraeli a spávam na streche. Byť vonku, vedieť, že všade naokolo sú krásne kopce, a ešte dokopy s hviezdami, je neuveriteľne dobrá kombinácia! Vidím hviezdy a hľadám Toho, ktorého prsty ich tam umiestnili, a opakujem si, Ten, ktorý pospájal súhvezdia, vie pospájať aj bodky v mojom živote – všetky miesta, ľudí a skúsenosti tak, aby dávali zmysel.

Uspokojenie z jedného miesta však nikdy nebude kompletné... aj keby to rovno bola Zasľúbená Krajina. A už aj trochu viem, o čom hovorím, keďže presne v tejto krajine teraz som. Trvalý domov máme až v nebi. Ale ako to povedať, aby to neznelo ako otrepaná fráza z pohrebných príhovorov? Možno sa ani nemusím namáhať, lebo tuším, že to už tak trochu viete ja vy. Keď sedíte vonku sami, pozeráte na oblohu, keď počúvate dážď a dovolíte, aby vaše myšlienky unikali... alebo už keď sme pri pohreboch, práve na cintorínoch. Tam si možno uvedomujeme, že ak by toto tu bolo trvalé, bolo by to málo.

Skúsim ďalšiu frázu, a poviem, že domov sú ľudia, nie miesta. A môj domov je teda v mnohých krajinách. Pri ľuďoch, ktorí majú hlboké korene tam, kde žijú, a aj pri takých, ktorí rovnako ako ja cestujú, menia svoje životy a presúvajú sa niekam inam – geograficky, alebo vo svojej hlave a v srdci. Môj domov tu na zemi nie je miesto, ale je všade tam, kde sú ľudia, ktorí si odniesli kúsok zo mňa. (a ja z nich)

Toto je cestovná kniha, ktorá v prvom rade mne samej pripomína, že putovanie tu na zemi vlastne nikdy nekončí. A ja sa už teraz teším (a dúfam), že všetkých tých ľudí, ktorí sú mojím domovom tu zemi, uvidím aj tam, kde budeme doma už všetci. A natrvalo.

PREDSLOV

Skôr ako začnem písať úvod k Zuzaninej knihe o Jozuovi a ostatných sudcoch Izraela, chcem vás poprosiť, aby ste si najskôr prečítali tieto slová z knihy Jozua:

„Nikto neobstojí pred tebou, kým budeš žiť. Budem s tebou, ako som bol s Mojžišom. Nenechám ťa, ani ťa neopustím. Buď silný a odvážny, lebo ty rozdelíš tomuto ľudu do vlastníctva krajinu, ktorú som prísažne sľúbil dať ich otcom. Len buď silný a veľmi odvážny, aby si konal podľa zákona, ktorý ti prikázal môj služobník Mojžiš. Neodboč od neho ani napravo, ani naľavo, aby si si rozumne počínal vo všetkom, čo podnikneš. Nech sa táto kniha zákona nevzdiali od tvojich úst. Rozjímaj však o nej vo dne i v noci, aby si zachovával všetko, čo je v nej napísané, lebo vtedy sa zdarí cesta a si počínať rozumne. Prikázal som ti predsa: Buď silný a odvážny, nestrachuj sa a nezúfaj! Veď Hospodin, tvoj Boh, bude s tebou, kamkoľvek pôjdeš.“ (Jozua 1,5-9)

Super...! Teraz sa, prosím, vráťte späť na začiatok textu. Skúste si ho prečítať ešte raz a sústreďte sa na zvýraznené slová. Na chvíľu premýšľajte, čo nimi Boh chcel povedať Jozuovi a čo pre vás znamenajú v situácii, v ktorej sa práve nachádzate. Moja otázka na vás je: Veríte, že vaša viera a vzťah s Bohom môžu mať nejaký dopad na váš reálny život?

Ako farár v aktívnej službe som zistil, že dnes veľa ľudí člení svoj život do rôznych segmentov, akýchsi malých kúskov s tým, že toto je ich pracovný život, toto rodinný život, toto zasa spoločenský a toto „kostolný“ život – akoby tieto veci ani vzájomne nesúviseli. Takéto zmýšľanie je charakteristické i pre mnohých kresťanov, ktorí separovali svoj duchovný život na miesto, kde sa modlia, ďakujú Bohu, chodia do kostola a slúžia v určitej oblasti kostola, od oblasti, kde žijú svoj sekulárny, každodenný život, kde chodia do práce, žijú v reálnom svete, zarábajú reálne peniaze a robia reálne veci. – Ich duchovný život je preto často vymedzený len na pár hodín v týždni, na cirkevné akcie, či nedeľné bohoslužby, kam väčšinou idú len vtedy, keď majú čas alebo sa dostali do nejakej životnej tiesne. V živote naozaj veriaceho človeka ale nie je možné rozdeliť vieru v Boha od svojho každodenného života. Ak to urobím, tak som práve spáchal duchovnú „samovraždu“.

Tu je môj osobný príbeh. Už odmalička, od momentu keď som začal navštevovať detskú besiedku v našom dedinskom kostole, ma fascinovali príbehy Abraháma, Mojžiša, Jozuu, Petra, Marka či Pavla. Vždy ma dostalo, ako títo ľudia reagovali, keď k nim Boh prehovoril. Ako v jednom momente nechali Boha zmeniť svoje plány a ako vykročili na neistú cestu svojho života kvôli niečomu inému – len preto, že verili, že Boh je reálny.

Keď som vyrástol, príbehy týchto biblických postáv sa pre mňa stávali akosi viac skutočné. Zistil som, že je veľký rozdiel medzi tým, keď len nazývam Boha svojím Pánom a keď konám tak, akoby ním naozaj bol. Je obrovský rozdiel, keď hovorím, ako veľmi Boha milujem, a tým, keď mu svoju lásku dokazujem skutkami. Viera nie je niečo akademické, o čom budem len diskutovať s ostatnými alebo rozprávať v kostole a pritom si žiť svoj vlastný život a napĺňať moje vlastné sny a ciele. Je to skôr cesta života, je to životný štýl, neustála komunikácia s Bohom o tom, čo vlastne odo mňa žiada. Veď napokon On ma stvoril, On dal zmysel môjmu životu, On ma vybavil darmi, ktoré chce, aby som použil pre Jeho slávu. Jedine keď sa poddám Bohu a začnem robiť, čo odo mňa chce ON, len vtedy začnem žiť plnohodnotný a naplňujúci život.

Preto som začal študovať teológiu. Chcel som skúsiť, či je Boh reálny a či ma môže použiť pre seba. Áno, použil. Školu som dokončil a dostal som sa do svojho prvého zboru. Tam ma privítali s tým, že potrebujú 11,5 milióna korún na dostavbu kostola. Úprimne, neveril som, že sa to podarí, že to dokážem, že kostol dokončíme, lebo logika veci mi hovorila, že v zbore so 40-timi ľuďmi v kostole to nie je predsa možné. Áno, zabudol som vtedy na Boha a Jeho plán a že s Ním je všetko možné. Kostol bol po dvoch rokoch vysvätený, ja som vzal Boha opäť za Slovo. Tento krát som už trochu lepšie poznal Jeho taktiku. Bol som pripravený vziať čokoľvek, čo pre mňa pripravil. Povedal som mu: „Tu je tvoj služobník, Pane, pošli ma, kde ma potrebuješ.“ Skončil som mimo územia Slovenska. Dostal som sa do Prahy, kde ma postavil na čelo cirkvi – ECAV v Českej republike – šialené, že? Viem, že som bol mladý a neskúsený a urobil som veľa chýb. Niekedy si myslím, že by som mal ísť späť a ospravedlniť sa za svoj nekontrolovateľný entuziazmus. V tom čase som si myslel, že Praha je moja konečná stanica. Skrátka, nechcel som sa odtiaľ už nikam sťahovať. Boh mal ale opäť iný názor a predstavu. Z Prahy sme emigrovali do Kanady.

Stálo za tým veľa modlitieb a diskusií s nebeským Otcom. Veď predsa len, mali sme dve malé deti a v Čechách celkom dobrú budúcnosť. Nebolo ľahké rozdať celý náš majetok, predať moju škodovku, zabaliť 40 škatúľ a presťahovať sa. Dnes po 7-mich rokoch, keď sa pozriem späť, vidím Jeho plán a ako ma pripravoval na ďalší krok, a ako všetko úžasne do seba zapadlo. Naučil som sa, že môj nebeský Otec ma miluje a má kontrolu nad mojím životom (aj keď ja nemám), a že dokáže vyriešiť čokoľvek, čo vložím do Jeho rúk, jediné, čo odo mňa žiada, je moje srdce, plnú dôveru a oddanosť. Nebude to ľahká cesta, ale cieľ je istý.

A to je dôležité – vedieť, kam ma Boh smeruje.

Presne o tom je príbeh Jozuu a ďalších sudcov Izraela. Cez tieto príbehy Boh zasahuje do nášho života. Mňa osobne oslovil Jozua. To, ako ho Boh povolal viesť Jeho národ snáď v najťažšej fáze jeho existencie, keď mal dobyť zasľúbenú zem. Boh ho však nehodil len tak do rozbúrenej vody, ale ho na túto úlohu dôkladne pripravoval, keď ho nechal kráčať po boku Mojžiša, podporoval ho vo chvíľach, keď sám sebe neveril a keď sa bál urobiť ďalší krok do zasľúbenej zeme. To všetko by Jozua nikdy nedokázal bez Božieho vedenia. Jediné, čo Boh od neho žiadal, bola vernosť Jeho Slovu. A Jozua naozaj zostal verný Bohu až do smrti. V posledných veršoch jeho knihy čítame: „Ja však i môj dom budeme slúžiť Hospodinovi.“ (Jozua 24, 15)

Kniha, ktorú pre vás Zuzana pripravila, je reálnou knihou o príbehu Jozuu, sudcov, Zuzany samotnej, ale hlavne Boha. Je knihou reálneho života viery, ktorú Zuzana prežívala na svojej vzrušujúcej ceste životom. Garantujem vám, že jej štýl, skúsenosti, ktoré nazbierala na svojich cestách a jej zvedavosť v odhaľovaní tajomstiev Božieho Slova vás vtiahnu priamo do príbehu o Jozuovi a sudcoch. Prajem vám inšpiratívne čítanie.

Dušan Tillinger, farár Kingsville, Ontario, Kanada

PREDSTAVUJEM JOZUU

Raz mi jeden muž rozprával o rozhovore so svojím otcom. V jednom rozhovore syn otcovi povedal, že v istom bode života by mu rád doprial vnúčatá a že to vidí ako časť svojej synovskej povinnosti. Jeho otec mu však odpovedal, že to nie je jeho povinnosť. Lebo on sa nerozhodol sám, že príde na svet. Boli to oni dvaja s jeho mamou, ktorí sa ho rozhodli mať, rozhodli sa pre neho. On nie je nič povinný. Má si svoj život žiť tak, ako sa on rozhodne, a nerobiť nič len kvôli svojim rodičom.

Takéto silné, slobodné vyhlásenie od otca synovi som počula asi prvý krát v živote.

ako? slobodne

Predstavujem si malého Jozuu, ako ešte ako malý chlapec kráča so svojím otcom Núnom a vedie podobný rozhovor. A jeho otec mu hovorí, môžeš so svojím životom urobiť čokoľvek, pre čo sa rozhodneš. Možno boli na púšti, keď kráčali z Egypta, a kdesi v diaľke videli Mojžiša. On v očiach všetkých musel byť výnimočný, desať egyptských rán, a potom, vody mora sa tiež neotvárajú pred hocikým! A Nún sa pozrie na malého Jozuu a hovorí mu: ak sa rozhodneš, môžeš byť rovnaký, ako Mojžiš. (a viete čo?)

Mnohí rodičia majú o životoch svojich detí vlastné predstavy, a či ich povedia nahlas, alebo ich vyjadrujú všemožne inak, stále to vidno. Pred mojimi očami sa objavujú zástupy synov, ktorí svojich otcov sklamali a celý život, namiesto toho, aby ním prešli vystretí, sa len v kuse potkýnajú. Práve pri Jozuovi som si uvedomila, ako veľmi to na mnohých ľuďoch vidno, lebo na Jozuovi to nevidno.

prečo on?

Rozhodnutie písať o Jozuovi prišlo spoločne s tým, že som sa rozhodla pre Sudcov. Tí by boli na jednu knihu málo, a to nehovorím iba o rozsahu. Niečo k nim jednoducho chýbalo, úvod do deja, vysvetlenie vecí... a tak sa k nim nejako samozrejme pridal Jozua a s ním aj Káleb. Priznávam sa, Jozua mi prišiel trocha nudný. Žiadne hlboké krízy alebo silné zvraty v živote, ako napríklad Eliáš alebo Jákob. Ale človek si uvedomí, že hovorí o mužovi, počas velenia ktorého Izraelci prekročili Jordán a boli zrúcané múry Jericha. Aj ja som potrebovala skúsenosť, uvedomiť si, že osobné životy mnohých sa neodohrávajú na povrchu, pred očami iných. A som vďačná tým vzácnym ľuďom, ktorí ma do svojich skrytých osobných životov pustili.

Možno sa ten rozhovor odohral, myslím medzi Jozuom a Núnom, nejako podobne ako rozhovor, ktorý som spomínala v úvode. Ten moment, keď vám ľudia, ktorí vás priviedli na svet, dajú slobodu. Keď si uvedomíte, že vás budú podporovať bez ohľadu na čokoľvek, keď vám ukážu, že môžete slobodne roztiahnuť krídla bez toho, aby ste sa v kuse obzerali, či pritom nenašuchoríte ich perie.

Možno naozaj Nún malému Jozuovi povedal: ak sa rozhodneš, môžeš byť rovnaký, ako Mojžiš. A viete čo? Presne tak to bolo.

JOZUA NASLEDUJE

JOZUA V KNIHÁCH MOJŽIŠOVÝCH

2.Mojžišova 17.kapitola 8.-16.verš; 24.kapitola 33. a 7.-11.verš

4.Mojžišova 11.kapitola 26.-30.verš; 13. a 14.kapitola

5.Mojžišova 1.kapitola 38.verš; 31. a 34.kapitola

Posledných sedem týždňov trávim najviac rán na jednom a tom istom mieste. Raňajkujem na lavičke pred domom a pozerám na svet dookola. Síce je ešte taká tma, že nie je možné vidieť veľa, ale presne to je zaujímavé. Na oblohe sú hviezdy, ale svitanie je už blízko. O polhodinu už bude jasnejšie... ale ešte nie teraz. Predo mnou v diaľke sú hory, zaberajú polovicu môjho výhľadu. Medzi mnou a nimi nie je nič, len tma. A občas v tých horách vidím svetlá áut. Keďže pred sebou nevidím cestu, hory sú stále len tmavá masa, zdá sa mi, že tu nie je nijaká možnosť prejsť horu, že žiadna cesta neexistuje, no tie autá aj tak nejakú našli, lebo ich po nej stále vidím jazdiť. Ak by nie tých áut a ich svetiel, neverila by som, že vôbec nejaká cesta v horách existuje.

Tak podobne to u mňa niekedy funguje s biblickými hrdinami. Oni alebo ony by síce sami seba takto nenazvali, ale to je na nich práve to normálne, ľudské, práve to, čo je úžasné. Pre mňa, v tomto období života, sú rovnako dôležití ako autá na ceste, ktorú nevidím, ale po ktorej pôjdem. Je dobré vedieť, že tá cesta niekde tam v tme naozaj existuje.

Jozua bol na čele izraelského národa na ceste do ich domova; v krajine, kde nikto z nich ani z ich predkov štyristo rokov nepoložil nohu. Možno aj on videl pred sebou len tmavé hory bez akejkoľvek cesty pred ním, možno sa budil s pocitom, že svitanie je blízko, ale stále sa ešte nezačalo.

Aj vďaka Jozuovi viem, že sa dá ísť tam, kde sme ešte v živote neboli, a tešiť sa na to rovnako, ako keď sa tešíte na príchod domov. Lebo to bude náš domov.

bojujem, ako keby sa za mňa niekto v kuse modlil

Biblia je z môjho introvertného pohľadu veľmi ohľaduplná kniha. Nezaoberá sa zložitým predstavovaním a ani zdvorilostné frázy o počasí a o podobne hlbokých veciach v nej nenájdete. Keď chce Biblia niekoho predstaviť, zvyčajne ide priamo k veci a rozpráva príbeh. Prvá zmienka o Jozuovi sa nesie presne v tom štýle.

Prvý príbeh, kde sa Jozua zjaví, končí slovami A PORAZIL JOZUA AMÁLEKA. Na predstavenie viac ako dobré, že? Pozrite sa, hrdina. Podstatné v tom príbehu sú však vety, ktoré sú predtým. Píše sa o tom, ako sa má konečne slobodný Izrael na púšti. Po prechode Červeným morom, po manne a vode zo skaly je na obzore prvý nepriateľ. Prvý, lebo Egypt rátam ešte do príbehu, kde o svoju slobodu bojovali. Teraz ju už majú, na scéne je prvé seriózne nebezpečenstvo a Mojžiš začne všetko organizovať.

Mojžiš sa nikdy nehral na to, čím nie je, skôr to občas bolo naopak – do niektorých vecí ho bolo treba dotlačiť. Ale nikdy nepredstieral, že on je tu na všetko. Do čela armády postaví Jozuu (koho? ja som Jozua, teší ma, že sa spoznávame, ale teraz musím utekať, nepriateľ je na dosah) a Mojžiš spolu so svojím bratom a ďalším mužom sa vyberie na pahorok modliť sa. Ruky nemá zložené, ale dvihnuté k nebu, a kým je to tak, Izraelci víťazia. A keď ruky oťažejú, pristupujú na pomoc jeho dvaja spoločníci a Izrael víťazí znova. Porážajú Amáleka, stavajú oltár Hospodinovi a hovoria o tom, ako si zapamätajú a odovzdajú ďalej to, čo sa tu stalo.

A Jozua (áno, áno, my sme sa už zoznamovali, ale bolo to narýchlo) a my spolu s ním sme dostali prvú lekciu. Všetky dôležité bitky sa v skutočnosti vyhrávajú inak, ako klasickým spôsobom boja.

som tam, kde by ste aj vy chceli byť

Potom sa Jozuovo meno objavuje v príbehu, ktorý nie je o ňom; kde je spomenutý len akosi mimochodom. Ak ste sa teraz chytili za hlavu, či idem encyklopedicky vymenovávať všetky miesta Biblie, kde sa on len obtrel... hm, v tomto prípade máte pravdu. Ale úprimne, keby VAŠE MENO bolo V TAKOMTO PRÍBEHU, aj vy by ste chceli, aby sa spomenulo!

Boh povedal Mojžišovi, vystúp ku mne na horu, a strávime spolu nejaký čas. Dám ti kamenné dosky. Nato povstal Mojžiš a JOZUA, ktorý mu asistoval, a Mojžiš vystúpil na horu. Horu prikryl oblak, Hospodinova sláva prebývala na hore Sinaj. Siedmy deň do toho oblaku vstúpil aj Mojžiš a na Sinaji strávil štyridsať dní a štyridsať nocí. Keď už Mojžiš z hory zostupoval, JOZUA ho upozornil, že v tábore to znie ako vojnový pokrik. A ešte raz, pri zmienke, ako sa Hospodin rozprával s Mojžišom tvárou v tvár, je napísané, že jeho mladý služobník, JOZUA, sa nevzďaľoval zo stanu stretávania. A Jozuovo meno JE v tomto príbehu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

TOTO JE CESTOVNÁ KNIHA

PREDSLOV

PREDSTAVUJEM JOZUU

JOZUA NASLEDUJE

JOZUA V KNIHÁCH MOJŽIŠOVÝCH

I.ČASŤ

II.ČASŤ

III.ČASŤ

IV.ČASŤ

V.ČASŤ

VI.ČASŤ

VII.ČASŤ

VIII.ČASŤ

IX.ČASŤ

X.ČASŤ

XI.ČASŤ

XII.ČASŤ

I.ČASŤ

II.ČASŤ

III.ČASŤ

I.ČASŤ

II.ČASŤ

III.ČASŤ

I.ČASŤ

II.ČASŤ

III.ČASŤ

IV.ČASŤ