Vetřelci - Hon na brouky (Ukázka)
Author: Jonathan Maberry
Date: 2018-03-04 23:00:00+00:00
Publisher: Baronet

Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Jonathan Maberry: Vetřelci – Hon na brouky

Vydání první

Aliens™ & © 2017 Twentieth Century Fox Film Corporation.

All rights reserved.

This translation of Aliens: Bug Hunt, first published in 2018, is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,
www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2165. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Aliens: Bug Hunt vydaného nakladatelstvím Titan Books, a division of Titan Publishing Group Ltd, Londýn, v roce 2017

Český překlad, 2018 Daniela Čermáková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu Aliens ™ & © 2017 Twentieth Century Fox Film Corporation. All rights reserved.

Přebal a vazba, 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována
či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0803-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0804-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

JONATHAN MABERRY

VETŘELCI

HON NA BROUKY

Ridleymu Scottovi a Jamesi Cameronovi.

Díky za to, že jste nás vzali do svého velkého
černého vesmíru a vyděsili nás k smrti.

A jako vždycky Saře Jo.

Předmluva

Jonathan Maberry

Jednoho krásného jarního dne jsem jel z Philly do New Yorku se svým kamarádem-filmovým promítačem na premiéru nového filmu Ridleyho Scotta. Předtím jsme o tom režisérovi slyšeli jenom jednou, v souvislosti s dramatickým filmem Soupeři. Neměl jsem tušení, jestli ten chlapík zvládne natočit nějakou science fiction. Jen připomínám, že se to stalo celé roky před Blade Runnerem. Scotta nikdo neznal. A nikdo netušil, jaký tenhle jeho nový film, Vetřelec, bude. Viděli jsme jenom ukázky.

Můj kámoš se koukal na trailer Vetřelce každý den po celé týdny a byl přesvědčený o tom, že to bude dobrý film. Já byl skeptický, protože mě většina posledních sci-fi filmů zklamala a upřímně jsem spíš čekal něco podobného jako Star Wars.

Usadili jsme se v kině, se zaujetím, ale unavení. Viděli jsme každý film a domnívali se, že už nás nemůže nic překvapit a že každý další počin jenom kriticky zhodnotíme. Nečekali jsme, že nás ten film tak dostane.

Nebo spíš že se do nás zakousne.

Na odpoledním promítání bylo plno. Venku v New Yorku byl slunečný den.

A my jsme se najednou ocitli ve vesmíru. Na palubě staré zrezavělé nákladní lodě. Daleko. A v pořádném průšvihu.

Slogan filmu zněl: „Ve vesmíru vás nikdo neuslyší křičet.“

No, v tom zatraceném kině rozhodně bylo slyšet, jak lidi křičí. Všichni. Všichni. Do. Jednoho.

Já taky… a to mě jen tak něco nedostane. Jsem velkej kluk. Můj kamarád viděl všechny hororové filmy, co kdy byly natočené. Byli jsme filmoví kritici, žádní balíci, kteří nadskakují a ječí a řvou a brečí při pohledu na filmová monstra.

Až na to, že se přesně tohle stalo.

Ten film nás vyděsil k smrti. A to se nepovedlo ničemu od doby, co jsem v deseti letech viděl Noc oživlých mrtvol. A protože jsem se tak bál, udělal jsem v případě Vetřelce to samé jako v případě Romerova hororu. Podíval jsem se na něj znova.

Dokonale jsem se seznámil se všemi postavami. Přečetl jsem brilantní knižní zpracování od Alana Deana Fostera. Přelouskal jsem komiksové zpracování v časopisu Heavy Metal. Koupil jsem si i ten zatracený kalendář. Úplně jsem tomu propadl.

Dokonce jsem se díval na všechny laciné napodobeniny v naději, že narazím na něco, co by se podobalo směsici inteligentního vyprávění, důvtipu a vzrušení. Nikdy jsem neobjevil žádný film, který by se jí alespoň přiblížil.

Až do léta 1986.

To James Cameron nás tehdy dostal svými Vetřelci. Žádným remakem, jako je tomu v případě mnoha pokračování. A žádným druhořadým druhým dílem. Byl to mistrovský kousek. Další mistrovský kousek. Brilantní a odlišný. Vetřelec byl horor odehrávající se v kosmickém prostoru, Vetřelci pak byl válečný příběh z vesmíru. Stejně jako první film spoléhal na talent mnoha charakterových herců. Stejně jako v případě prvního filmu otevíral nové možnosti. A stejně jako první film mě vyděsil k smrti. Všemi správnými způsoby.

Od té doby jsme mohli zhlédnout další díly odehrávající se před Vetřelci i po nich. Vydaly se komiksy. Další a další romány. A také videohry. Svět z prostředí Vetřelce roste dál a dál, protože umí vybudit představivost lidí a zároveň respektuje jejich inteligenci. A téhle rovnováhy není snadné dosáhnout.

Ze všech filmů jsou však mí nejoblíbenější Vetřelci. Miluju ten příběh o koloniálních mariňácích. O Aponeovi a Hicksovi, Hudsonovi a Vasquezové a všech ostatních. Mám rád dokonce i Gormana. No, tak nějak.

Kamarádství mezi těmi mariňáky inspirovalo speciální tým v mých příbězích o Joeu Ledgerovi.

Několik mých přátel-spisovatelů sepsalo úžasné romány z tohoto světa. Alan Dean Foster odvedl skvělou práci s prvními třemi knihami. Zesnulý A. C. Crispin, který nám moc chybí, sepsal Vetřelec: Vzkříšení. A mohl bych jmenovat spoustu dalších, včetně těch, kteří přispěli do téhle antologie: Yvonne Navarro, Christopher Golden, James A. Moore a Tim Lebbon.

Už dlouho jsem si chtěl obléknout bojový oblek a vydat se do bitvy s koloniálními mariňáky. Před pár lety jsem byl v Londýně na večeři s majiteli nakladatelství Titan Books Nickem a Vivian Landauovými, kteří Vetřelce také vydávají. Zmínil jsem se před nimi, že bych chtěl sestavit antologii povídek z tohoto světa. Příběhy by nevycházely z celého světa Vetřelce, ale konkrétně ze světa koloniálních mariňáků. Dali mě dohromady s jejich redaktorem Stevem Saffelem a plácli jsme si.

A tehdy jsem se dal do práce. Sepsal jsem seznam lidí, o kterých jsem si myslel, že by mohli napsat ty nejpekelnější povídky o vojácích vrhajících se do bitvy proti vetřelcům. Nejen proti xenomorfům, ale i jiným druhům vetřelců znázorněných ve filmech a navazujících knížkách a komiksech. V téhle knize najdete i povídky, v nichž mariňáci stojí před všemi možnými nadpozemskými hrozbami. Mariňáci vymysleli dokonalou přezdívku pro všechny vetřelce, kteří chtějí schlamstnout lidi na posezení: brouci. A inspirovali jsme se slavnou hláškou z Vetřelců.

HUDSON: Bude to ozbrojený střet, pane, nebo další honička?

V téhle knize najdete všechny typy honiček. Hon na xenomorfy a další potvory, které ještě ani nemají jméno. Děsivé věci, které číhají ve tmě. Pracujeme s předpokladem, že vesmír je obrovské, podivné, nebezpečné místo plné tvorů, kteří nejsou jako miloučký a popletený E. T. a kteří se nechtějí kamarádíčkovat. A kteří naopak hledají chutný oběd.

Domníval jsem se, že mi potrvá tak měsíc, než sestavím soupis literárních střelců, kteří by se se mnou vydali na hon. Haha. Zabralo mi to asi dva dny. Víte, nejsem jediný spisovatel na tomhle světě, který touží vyprávět nějaký příběh. Nejenže jsem získal dostatek příspěvků na pěkně tlusťoučkou, výbornou sbírku…. jakmile se rozneslo, že pracuju na téhle knížce, musel jsem odmítnout pár stovek nabídek.

Jo. Bezvadné.

Takže Vetřelci: Hon na brouky.

Povídky, které tu najdete, jsou různorodé. Od čisté adrenalinem poháněné akce přes sebezpytující lidská dramata až po podivné zvláštnůstky. Jako editor antologie jsem je musel přečíst první – a je v tom jakási chamtivá radost. Jako fanoušek tohoto žánru mám pocit, jako bych byl zván do světa xenomorfů, korporátní nenasytnosti, připitomělých akcí, hrdinskosti, hrůzy a toho druhu temné magie, jež je vlastní tomuto typu hororové science fiction.

Najdete zde úchvatné příběhy plné hrdinství, zbabělosti, bojů, zrady, soucitu a ztráty na životech tváří v tvář neznámému nepříteli. Některé z těchto povídek lehce zapadnou do existujícího vesmíru Vetřelce/Vetřelců. Jiné však nemusejí – nacházejí se na samotné hraně a naznačují, že tam venku je větší, temnější, podivnější a nebezpečnější vesmír, než si kdokoliv z nás myslí…

Takže popadněte svoji pulzní pušku, vyrážíme na hon.

Užijte si to!

Náhodné setkání

Paul Kupperberg

„Dvakrát tolik nebo nic na to, že to nedostanou ze země až do další směny,“ prohlásil London.

„Já se nesázím,“ odsekla Gilmore, svého parťáka vnímala jen tak napůl.

„Dobře, tak urči dobu ty.“

„Dej mi pokoj, Londone.“

Gilmore zrychlila tempo, poskakovala před ním v pomalých obloucích v řídké atmosféře a méně než čtvrtinové gravitaci oproti Zemi. Dávala přitom pozor na překážky ve vysokém rezavém, stromům podobném porostu a hnědé trávě, kterou se prodírali.

Jednou z nevýhod průzkumů v plném obleku byl fakt, že ať už se od Londona dostala jakkoliv daleko, před jeho otravným hlasem ve sluchátku utéct nemohla. A poslouchat Londona byla ztráta času. London byl prostě upovídaný. Netušila, jestli je to z nervozity, jakýsi přirozený rys u jinak sebevědomého člověka, nebo proto, že se mu líbil zvuk vlastního hlasu – nejspíš šlo o kombinaci obojího –, ale většina posádky na palubě USCSS Typhoon už se naučila ho nevnímat nebo se konverzaci s navigačním důstojníkem vyhýbala. Přinejmenším ti, kteří chtěli, aby jim v kapsách kombinéz zůstala na konci téhle cesty alespoň nějaká hotovost.

„No tak, v čem je problém, Gilmore? Dvakrát tolik nebo nic.“

Došlo ale k tomu, že byli nuceni sestoupit do neprozkoumané nízké gravitace neznámé planety v systému Zeta Reticuli, aby provedli nutné opravy a shromáždili data pro společnost Weyland-Yutani. Pátrat po využitelných zdrojích byla standardní operační procedura, podpořená značnými finančními pobídkami, jimž nebyl London nikdy schopen odolat.

„Dvakrát tolik nebo nic čeho?“

„Jeden z nás musí tomu druhýmu něco dlužit,“ prohlásil.

„Copak jsem se s tebou někdy o něco vsadila?“ zeptala se, aniž by se obtěžovala skrýt rozmrzelost.

London se nad tím zamyslel. „Nikdy,“ konstatoval. „No a co. Prostě se snažím, aby to tu bylo trochu zajímavější.“

„Díky, ale pro mě je tohle zajímavé až moc.“

Gilmore se zastavila na okraji planiny porostlé světlou trávou. Před nimi tráva ustupovala lesu neuvěřitelně vysokých, tenkých stromů, které se v křišťálově jasném vzduchu zvedaly stejně neuvěřitelně vysoko až do bezmračné oblohy. Zkontrolovala panel připevněný k předloktí na obleku. Barevné hodnoty stoupaly a klesaly a po monitoru létala čísla, jak přístroj měřil a zaznamenával každý kousek informací o prostředí a atmosféře. Jasně, praporčíkovi budou ty údaje ukradené, ale všechny byly odesílány zpátky na Typhoon, kde je vědecký důstojník Jepsonová ve volném čase prozkoumá.

Gilmore, omezovaná oblekem, se musela zaklonit, aby sledovala kmeny obrovských stromů nahoru k obloze. „Naložíme pár těchhle věcí, jo? Vsadím se, že jsou dvakrát větší než obrovské sekvoje na Zemi.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Předmluva

Náhodné setkání