Román Turecké zrcadlo je dobrodružnou výpravou do 16. století na území dnešního Maďarska, do země položené mezi dvě říše, jejímž pánem je právě teď sultán Sulejman Nádherný, pán všech pánů tohoto světa a Majitel lidských hrdel. Procházíme světem osmanských bejů a uherských šlechticů, ulicemi raně novověkého Pětikostelí korzují kupci, měšťané, vesničtí starostové, čas od času sem zabloudí anděl, džin nebo podivný létající stroj. Kouzlo knihy, kterou maďarský spisovatel Viktor Horváth uhranul svět, tkví ve způsobu, jakým čtenáře provádí někdejším světem obyvatel Panonské nížiny, totiž z perspektivy příslušníka osmanské vojenské aristokracie. Jeho očima náhle spatřujeme zemi plnou nebezpečí, kde vládne rozvrat a zmatek. V porovnání s kultivovanou civilizací Osmanské říše něco nepochopitelného. Vše, co nám je povědomé a známé, se mávnutím kouzelného proutku stává exotickým a cizím. „Abych mohl napsat tuto knihu, musel se ze mě stát osmanský Turek. Četl jsem Korán, svaté texty. Tehdejší svět byl svatý, každičká součást života souvisela s Bohem,“ říká spisovatel o knize, která vyšla přeložena do mnoha jazyků, za niž posbíral náruč prestižních ocenění a která se stala světovým bestsellerem.

Větrné mlýny

Viktor Horváth

Turecké zrcadlo

Tato publikace byla realizována za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikace (sdělení) odpovídá výlučně autor a Evropská komise

neodpovídá za použití informací, jež jsou jejich obsahem.

The translation of the book was subsidized by

the Hungarian Books & Translations Office of the Petőfi Literary Museum.

Kniha vychází s podporou Ministerstva kultury České republiky.

Z maďarského originálu Török tükör vydaného nakladatelstvím Jelenkor v Pětikostelí v roce 2009

přeložila Simona Kolmanová

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

v roce 2016 jako svou 383. tištěnou

a v roce 2017 jako svou 29. elektronickou publikaci

K vydání připravili Lucie Redlová,

Patrik Linhart, Petr Stejskal

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac G3 (www.suitcasetype.com)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-196-8 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-245-3 (e-book)

Překlad Simona Kolmanová

Otevření

Ve jménu Boha milosrdného, slitovného.

Což jsme ti hruď tvou neotevřeli

a nesňali s tebe tvé břemeno,

jež záda tvá tak tížilo,

a pověst tvou jsme do výše nezvedli?

Vždyť se strastmi i úleva přichází,

věru že se strastmi i úleva přichází!

A až se uvolníš, pak dál se namáhej

a k Pánu svému v touze spěj!

— Súra 94 — 1

Efendi skvoucí tváře!

Mé drahé dítě mých dětí! Jistě jsi tuto knihu otevřel ve svém pokoji s koberci na stěnách a opřený o napěchované polštáře usrkáváš u vlídného ohně horký nápoj. Píšu ji pro tebe, čti ji s vroucností!

Já četl nerad a nebavilo mě ani psát. Měl jsem rád ušlechtilé hřebce, připevňování per k šípům, loupení, číhání, kouzelné ženy a stroje; zajímalo mě, jak je možné někoho z deseti kroků trefit buzdogánem do čela. Přesto nyní píšu, abych v sobě konečně utišil boj a z velké mozaiky zlaté doby zachránil pro tebe několik barevných kamínků dřív, než všechno pokryje popel.

Až vezmeš moje povídání do ruky (bude-li Alláh chtít, abys je do ruky vzal), budu já, Ísa, syn Jusúfův, už po staletí opět mrtvý. Stejně jako jsem byl mrtvý i před svým narozením. Protože, můj příteli, žijeme ve velice pozdních časech! Píšu ti tyto věci v 1007. roce Hidžry, nebo jak počítají zbožňovatelé kříže v 1599. roce narození proroka Ježíše (nechť ho provází blaženost u podnože Alláhovy!). Jsem už velice starý.

Píšu ti o šťastných časech, kdy lidé už tady na zemi splnili modlitbami své touhy nebo svými kouzly činili ohavné zázraky.

Tehdy, dávno, byl mír, nyní je válka. Tehdy bylo léto, nyní je zima. Tehdy jsem toužil po válce a Alláh válku dovolil, nyní bych si přál mír, a hle, Alláh jej nedovolí. Po zablácených cestách pochodují armády k severu a jihu, k východu a západu, vojevůdci posílají svým pánům balzámem naplněné hlavy nepřátel, rodí se dosud nevídané pekelně vybuchující stroje a na nás přišli všichni pohanští bojovníci z celého Frengistenu. Satan na nás pustil Valony, Němce, Francouze, kozáky; z kanižských vojáků uhánějících mezi vesnicemi zahalenými kouřem máme strach dokonce i v Pětikostelí; hrůzné zprávy přicházejí rovněž z Budína, jenž sice odolal strašlivému obléhání, ale když obránce, správce budínské državy, vyjel na koni z rozstříleného města a uviděl zkázou stiženou a zpustošenou zemi, rozplakal se.

My žijeme ve zlých časech, ale ty se budeš, můj čtenáři, těšit z tohoto příběhu opět ve šťastné době, kdy víra už dávno přinesla zemím na celém světě mír. Nechť Alláh dá, aby tomu tak brzy bylo. On dělá, co chce.

Buď veselý, efendi, neboť ať jsi kdokoli a žiješ v kterékoli zemi Boha, je jisté, že i ty jsi muslim, jak předpovídá 110. súra Svatého Koránu:

Vítězná pomoc

Až vítězná pomoc Boží přijde, až spěch se dostaví

a uvidíš lidi vstupovat houfně v náboženství Boží,

pak oslavuj chválou Pána svého a pros jej o odpuštění, vždyť On věru ke kajícníku je milostivý!

Budeme se dobře bavit! Ať si v této nevlídné državě vítr skučí a bouře kvílí, jak chce, já budu vyprávět o jaru, radostném začátku, potom o létě, dozrávajícím chutném ovoci času, o štěstí a kráse, mládí, stvoření a dobrodružství.

Budu ti vyprávět o době dospívání světa, o příběhu svých předků, jak jsem to slyšel od své chůvy Halímy; o velkých válkách a svém narození, o svém dětství, jak jsem o tom slyšel od našeho sluhy Sejfiho, a o obdivuhodných věcech, na které si už můj rozum pamatuje; jsou to strašné věci, a přece je dech Ráje činí milými, neboť jsem byl mladý a mladý byl i začátek. Dávná minulost je sladká i tehdy, když vím, že jsem byl krutý a zběsilý, protože jsem už dal průchod veškeré své špatnosti. Pokoj s námi! Amin.

První část

1526

Jak se blázniví frengistenští sultáni znesvářili

Sejfi, můj vychovatel, mi tyto věci vyprávěl tak, jak je osmanští dějepisci blahé paměti zapsali. Já jsem se té řeči hodně podivoval, avšak Sejfi mluvil velice vážně, povídal a povídal, ale občas přestal a usmíval se.

Měl jsem Sejfiho rád.

Vyprávěl mi je takto:

V té době se sultáni západních zemí, oslepeni bludnou vírou v modlářství, klaněli císařské koruně, a proto po ní všichni velice toužili. Avšak korunu měl v držení Laus, tedy tato takzvaná koruna byla u pošetilého Lause (kterého ničemní ďauři nazývají králem Ludvíkem Druhým) a tento Ludvík byl sultánem zemí Alamánie a Üngürús. Tyto vilajety nazývají modlářští bezvěrci Německem a Uhrami.

Čili tento sultán Ludvík, tento Laus, držel ve svých špinavých rukou ohromnou moc. Rozloha jeho sandžaků a množství jeho hradů byly nesmírné, pěšího i jezdeckého vojska měl jako hvězd na nebi, pozemků a zemědělské raji jako stébel trávy na poli, jako zrnek písku na poušti. A což teprve jeho vojsko! Všichni vojáci, ty vepřové tlamy, byli vysocí a strašliví, jako kdyby pocházeli od džinů, jejich koně frkali oheň jako draci a byli obrovští jako pták Ruch v pohádkách Tisíce a jedné noci. Jezdci i pěšáci byli od hlavy až k patě oblečeni do železa a zbraní máchali zběsile jako ďáblové; uspořádání vojska a válčení rozuměli jejich velitelé jako Asaf, vojevůdce starého Moudrého Šalamouna; svou odvahou se podobali Tusemu, největšímu perskému hrdinovi dávných dob.

Ale to ještě není všechno, protože Ludvík nebyl jediným frengistenským sultánem. Byl tu ještě jeho nejpodlejší příbuzný sultán Ferendus, kterého nazývali též císařem Ferdinandem, a tento Ferendus byl nejhamižnější mezi hamižníky.

Avšak co se nestalo? V zemi Frančia — jinak řečeno Francie — panoval hloupý a nafoukaný Frančisko, zvaný též František. Také on toužil po koruně, a proto rozumoval takto: „Abych mohl shrábnout korunu, vyhlásím Ludvíkovi válku.“ Jenže Ludvík byl silný, protože on a německý Ferdinand jeli ve stejné karavaně. Navíc Ferdinand měl rodného bratra Karló, jinak řečeno Karla, jenž byl sultánem Ispanie. Tento Karel, který se rovněž čvachtal v páchnoucím močálu bezvěrectví, byl sultánem velmi mocným, a když uslyšel, že František napadl Ferdinanda, velice se rozzlobil. Ferdinand byl totiž jeho bratr. Vydal se ihned do války a sultána krále Františka, tu mrchu francouzskou, napadl zezadu.

František tak vedl válku na dvou stranách. Bojoval zároveň s Ferdinandem a Ludvíkem, které napadl on sám, a s Karlem, který přišel na pomoc Ferdinandovi, vždyť to byl jeho mladší bratr. Záhy vyšlo najevo, že král František silám Ludvíka, Ferdinanda a španělského Karla nestačí.

Když tito tři získali už několik Karlových hradů i s jejich vesnicemi a když král František viděl, že všechny tři nepřemůže, velmi se vylekal. Začal rozmýšlet, jak by mohl do nádvoří paláce uskutečnění svého vítězství nasměrovat vůz s plánem, který se zrodil v jeho mozku chorobně nakaženém nadutostí, a při těchto úvahách začal drobný plamínek náhle osvětlovat jeho pomatený rozum. Poručil si papír, brko a inkoust, sedl si a začal psát Padišáhovi, Sulejmanovi Velikému (budiž šťastný ve světle Alláhově!), neboť on byl tehdy kalifem bránícím víru, hrdinným potomkem Proroka Mohameda (požehnání jemu i jeho rodině!). Dopis zněl přesně takto:

Dopis prasáckého krále Františka

Velký Sulejmane, obránce pravdivé víry proti křesťanům, vepřožroutům a prasatům jako takovým! Já, podlý a zlý Frančisko, jsem podle svého plánu, jenž vznikl na hnojišti nerozvážnosti v mé hloupé mysli, napadl Lause, špinavého a nemravného sultána Alamánie a Üngürúse, a ničemného Ferenduse, abych se zmocnil jejich, pro marnivost neužitečné a bezcenné, koruny. Avšak rodný bratr Ferenduse, ten hanebný a ničemný sultán král Karló, který je sultánem země Ispanie, začal rovněž válku proti mně a ti tři teď ničí ze dvou stran moji odpornou zemi, na kterou je hrůza jen pohlédnout. Společně pustoší a drancují zemi Frančia, tuto přehlubokou zapáchající jímku modlářství, jejíž každý zatvrzelý obyvatel bude po smrti hořet v ohni nejhlubšího pekla. Já také.

Můj jasnomyslný, mocný Padišáhu! Já, Frančisko, se plazím po břiše a otíraje svou nehodnou tlamu o tvoji podnožku tě úpěnlivě prosím, abys dal za vyučenou těm vínem domýšlivosti opilým ježíšovským německým a uherským psům na východě, a potom už dokáže moje ničemné vojsko porazit na západě zlého krále Karla. Když mi pomůžeš v mé velké bídě, budu mezi tvými posledními z raji tím nejšťastnějším, budu ti sloužit do konce svého života a ještě i potom, neboť se ti až do konce časů budou klanět všichni hrůzní ďauři z mé přízně i moji zatvrzelí potomci. Kromě toho ti snesu Slunce a Měsíc.

A andělský Padišáh se slitoval.

Takhle to tedy začalo.

Velké válečné tažení

V roce 932 rozvinul Sulejman Veliký svatou hedvábnou vlajku Boha. U ďaurů se psal rok 1526.

Sulejman, jenž byl stínem Alláha na této zemi, ve městě Konstantiníja, které ďauři nazývají Istanbulem, rozvinul vlajku a vyzdvihl tug, svůj válečný znak se sedmi koňskými ohony a s nezměřitelným vojskem se vydal na sever, aby osvobodil lid Uher a Německa, jenž ustrnul v bídném bezvěrectví.

Výprava započala 11. dne měsíce radžabu za velice příznivého pondělního dne. Bylo jaro a sultán východu rovněž okrašloval pole právě tolika stébly trav a bílými květy, jako bylo věřících, kteří se chopili zbraně, aby následovali slavného šáha.

„A osvobodil je? Osvobodil je?“ ptal jsem se Sejfiho.

„Ne.“

„A proč ne?“

„Kámen je těžký tam, kde je.“

Na poli paši Dauda

Toho rána paša Ibrahim, velkovezír a správce državy Rumelie, pohostil z vlastního majetku celou armádu. Za úsvitu, po první modlitbě, nechal na poli paši Dauda, paši třpytné paměti vztyčit svůj znak, tug o čtyřech koňských ohonech, protože tu už řadu dní tábořila přední stráž anatolské armády a rumelijské oddíly, které přišly z Řecka a z blízkého okolí. Zakrvácení, vyčerpaní řezníci zabíjeli zbytky stáda nahnaného k hlavnímu městu a nad ohni se na rožních otáčelo několik set ovcí, byl cítit kouř a vůně masa, koření, česneku, z města přiváželi na kárách žitné placky a na oslech ve vacích z prosa kvašený bozašer; nazpět, směrem k trojitým městským hradbám, k branám, které kdysi vystavěli rúmští sultáni, naopak odváželi čerstvě stažené kožešiny. Tito rúmští sultáni si nechávali říkat césár, z toho se stal císař, protože se to lépe vyslovovalo než césár, a proto se i o Padišáhovi říká, že je turecký císař. Čili, dávní rúmští sultánové, Římané, chránili slavné město trojitou městskou hradbou a nyní k těmto hradbám odnášeli z pole paši Dauda ovčí kožešiny, neboť je paša Ibrahim, štědrý hostitel, prodával istanbulským koželuhům, aby neměl pouze výdaje, ale i nějaké zisky.

Paša Ibrahim a Bégoglu

„To mám zaplatit?“ zeptal se s kyselým výrazem paša Ibrahim. „Je to přes devatenáct tisíc akče.“

„Samozřejmě. Pšenice neroste bez setí,“ odpověděl Bégoglu. „A tohle bylo ještě levné. Je v tom dvě stě osmdesát ovcí, chléb a čtyři tisíce pět set okka bozašeru. Ale paša Ajas bude zuřit, když zjistí, že jsi podplatil vozky.“

„Jenže já bych z toho chtěl taky něco mít, Lodovico.“

„Hm, milostivý příteli, velkovezíre Ibrahime, těžko být zištným a zároveň štědrým,“ odpověděl Bégoglu, jehož řádné jméno bylo Lodovico Gritti. „Zítra se tedy s cechmistrem koželuhů dohodneme na kožešinách.“

A tak se i stalo.

Paša Ibrahim nebyl obchodník. On nesmlouval s cechem koželuhů, vždyť se jednalo o nenapravitelné padouchy s pažemi namalovanými rudě a s nehty nabarvenými na černo. Tyto věci vyřizoval Lodovico Gritti, dvorní a válečný dodavatel, syn benátského dóžete, který však nebyl synem jeho manželky, což je u frengijů velkým hříchem, jelikož u nich může mít muž jen jednu ženu, a proto takové dítě nazývají nemanželským, ale pokud je jeho otec velikým a bohatým pánem, tak se nic neděje. Starý Andrea Gritti, dóže, velkým pánem byl a velký pán se stal také z jeho syna, Lodovica Grittiho. I proto ho Osmané všude nazývali Bégoglu, což znamená Syn Pána. Jeho původní frengijské jméno Gritti, dobrý efendi, si zapamatuj, neboť toto jméno je pro mě důležité! Zapamatuj si je a potom čti dál nebo si nech předčítat mladým sluhou či otrokyní, které jsi nechal řádně vyškolit a které ctíš pro jejich vzdělanost, věrnost a krásu. Čili Gritti neboli Bégoglu je důvěrníkem a obchodním společníkem velkovezíra Ibrahima.

Table of Contents

Efendi skvoucí tváře!

První část

1526